SHIRLEY MACLAINE

Benső útjaimon

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shirley MacLaine / Going Within

Bantam Books, 1990

A division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

Fordította

Egyed Ilona

Szerkesztette

Szilasi Éva

Második, javított kiadás

A könyv az Édesvíz Kiadó gondozásában először 1995-ben jelent meg

Copyright © Shirley MacLaine, 1989

Hungarian translation © Egyed Ilona, 1995

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG, 2015

Cover design © Neemtree Corporation AG, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Édesvíz Kiadó Kft.

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-463-3 (epub)

ISBN 978-963-529-464-0 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Sachinak
Anyámnak
Kathleennek
Bellának
valamint minden nőnek és férfinek,
aki a nőiség spiritualitását kutatja

*

Ian és Betty Ballantine-nak,
akik a kezdetektől velem tartottak.

Önmagaddal kezdd,
de ne önmagaddal végezd!

Előszó

Különös kaland részese vagyok immár hét esztendeje. Úgy is mondhatnám, hogy a kozmikus tudat világában barangolok; s ugyan nincs ellenemre ez a megfogalmazás, fontosnak tartom hozzátenni: ez az utazás nagyon is gyakorlati, a mindennapi életben hasznosítható tapasztalatokat kínál.

Ez a kaland valójában egy tanulási folyamat, melynek során megbizonyosodom arról, tőlem függ, hogy a világot derűsen, kedvezőbb fényben látom-e, s önmagamat sikerül-e hasonlóképpen szemlélnem. „Egyik nap a másiknak mesterere” mondja a közmondás, melyet úgy fordítottam le magamnak: ahhoz, hogy megváltozzon a világról alkotott képünk, önmagunkhoz való viszonyunkat kell átformálnunk, vagyis az első lépést önmagunkban kell megtennünk.

Korábban, efféle gondolatok hallatán rögvest arra gyanakodtam, hogy ezek egyszerűen csak a mértéktelen önzés, az egocentrizmus álcái. Véleményem azóta jelentősen megváltozott. Olyannyira, hogy ezt ma már a legmélyebb igazságnak vallom magam is. „Ismerd meg önmagadat” – ez mindennek a kezdete. Hogyan is érthetném meg a világot, az embereket, szenvedéseiket, küzdelmeiket, vagyis magát az életet, míg önmagammal sem vagyok tisztában? Önmagunk ismerete és szeretete a mások iránti megértés és szeretet feltétele.

Mindez azonban nem az agyunktól vagy a testünktől, hanem spirituális beállítódásunktól függ. Amint önmagamat és mindent ilyen megközelítésből kezdtem vizsgálni, az emberi lét viszonyrendszerének hiányzó részecskéi, mint egy kirakójátékban, lassan a helyükre kerültek.

Az ősi, általam spirituális módszernek nevezett technikák megismerése, elsajátítása tanulást, munkát, komoly erőfeszítést jelentett, ám minél többet tudtam már róluk, minél több saját tapasztalattal rendelkeztem, életvezetésem, felfogásom annál eredményesebb és kellemesebb kalanddá változtatta az életemet.

Az ezredforduló közeledtével, majd az új évszázad beköszöntével egyre komolyabb kihívásokkal kell szembenéznünk. Szerte a világon emberek milliói küzdenek azért, hogy életüket megváltoztassák, könnyebbé tegyék; eközben azonban nekik is fájdalommal kell tudomásul venniük, hogy a megoldásokat nem a körülmények diktálják. A sorsunk bennünk van.

E könyvem is erről beszél: megoldásokat kínál bensőnk megértéséhez. Egyfajta személyes kalauznak szántam spirituális tisztánlátásunk eléréséhez, mely elengedhetetlen ahhoz, hogy képessé váljunk bensőnk által a külső valósághoz való viszonyunk megváltoztatására. Remélem, hogy tapasztalataim, az új megközelítés, az elsajátított módszerek és eszközök, segítenek mindazoknak, akik ugyancsak azon munkálkodnak, hogy életüket az ellenségeskedésektől, az indulatoktól, a zűrzavaroktól és a negatív stresszhelyzetektől megszabadítsák.

Könyvem valójában azon élmények közben cseperedett fel, amelyeket az országot járva önfejlesztő ülések vezetése során éltem meg. Ennyire termékeny időt soha nem töltöttem még együtt emberekkel, s ez nem véletlen. Bennük ugyanaz az igény élt, mint bennem: önmaguk tökéletesítésén fáradoztak. Ezek a nagyon személyes, intenzív együttlétek segítettek ahhoz, hogy képes legyek leírni, formába önteni saját benső utamat. Sorsunk közös volt ebben a veszélyekkel terhes, bonyolult világban, tehát megoszthattuk egymással súlyos, mély érzelmi vívódásainkat. Együtt végeztünk meditációs és vizualizációs gyakorlatokat, közösen próbáltuk megérteni velünk született képességeink és testünk energiaközpontjainak szerepét testi és lelki gyógyulásunkban; egymást erősítettük abban a hitünkben, hogy valamennyien felelősek vagyunk azért a világért, amelyben élünk.

Egyáltalán nem arra számítok, hogy bármelyikünk is olyan változást idézhet elő, amely a tökéletes boldogságot kínálja a világ számára, csupán abban reménykedem, hogy képesek leszünk gyermekeinkre egy egészségesebb világot hagyni. Olyan világot, amelyben az emberek jobban bíznak önmagukban, vagyis abban, hogy a változtatás és a szeretni tudás lehetősége bennünk rejlik.

Nehéz és veszélyes időket élünk, de éppen ezért lehetőségünk is nagyobb a fejlődésre, amennyiben ezt az utat választjuk. A változtatás sürgető kényszere felgyorsíthatja azt a fejlődési folyamatot, amelynek a következő században, évezredben is folytatódnia kell.

Mindig az első lépés a legnehezebb. Az első lépés önmagunk megismerése. Elkezdeni soha nem késő.

Kezdő lépések

Aki önmagán mulatni tud,
soha nem unatkozik

A középső padsorokat célba véve besétáltam a nagyterembe, mikrofonomat gondosan a pulóverembe illesztettem, megköszörültem a torkomat, kihúztam magam és felugrottam az alkalmilag összetákolt pódiumra.

Körbenéztem és megpróbáltam annak az ezerötszáz embernek a tekintetéből olvasni, akik azért gyűltek egybe erre a hétvégére, hogy velem együtt tájékozódjanak a spiritualitás világában.

Szívesen elálldogáltam volna akár tizennyolc órát is ezen a színpadon, még akkor is, ha fogalmam sem lett volna azokról a spirituális vágyakról, kérdésekről, amelyeket nagyon nyíltan kifejezésre juttattak. Színészi tapasztalatom alapján persze tudom, hogy minden közönség más, ennek ellenére akkor mégis bizonyos voltam benne, hogy nem mindennapi hallgatóság vesz körül. Olyan közösséggel volt dolgom, amelynek tagjait saját sorsa, korábbi élete vezette pont akkor, pont arra a helyre, anélkül, hogy bármelyikük tudhatta volna előre, mi sül ki ebből. Magam is tétován álltam előttük, s azon tűnődtem, vajon mihez kezdünk együtt.

Tekintetüket fürkészve rémlett fel bennem is, talán eddigi életem természetes következménye, hogy itt vagyok. Láttam magamat, amint hároméves kislányként négylevelű lóherével díszített kalappal a fejemen, almát szorongatva a kezemben, a hallgatóság felé fordulva énekelem az „An Apple for the Teacher” című dalocskát. Lehet, hogy azért lettem előadóművész és tanultam ki mesterségem csínját-bínját, hogy ötven évvel később a spiritualitás bonyolult elméletének megértésével, illetve megértetésével próbálkozzam?! Lehet, hogy ennek így kellett történnie?! E gondolatra csaknem elakadt a lélegzetem.

*

Előadóművészként a közönséggel való közvetlen kapcsolatot mindig előnyben részesítettem, vagyis a színpadon jobban éreztem magam, mint egy filmstúdió védettségében. A személyes kapcsolatteremtésre szükségem van, hogy megtudjam, jól végzem-e a dolgom. Ekkor azonban nem „tudni”, „érezni” akartam azokat, akik ugyanazon az úton jártak, mint én. Már nem elégített ki a könyveim és a Találd meg önmagad című sorozatom nyomán kapott levél-, telefonáradat, valamint az interjúk sora, mélyebb kapcsolatra vágytam benső lényemmel és azokkal, akik ugyancsak önvalójuk felfedésére törekedtek.

Az arcokat kutatva eltöprengtem, vajon miért is vagyunk itt. Az volt az elképzelésem, hogy Amerika-szerte hétvégi összejöveteleket tartok, s a kapcsolatteremtésnek ezt a módját, a személyes találkozást választva megosztom azt a tudást másokkal, melyet nálam képzettebb, fejlettebb személyiségek hagyományoztak rám. Olyan emberekkel akartam együtt lenni, akik komolyan munkálkodnak önmaguk fejlesztésén. Titkos vágyam volt továbbá, hogy kipróbáljam, lehet-e ezoterikus elméleteket gyakorlati tudássá formálni, vagyis képesek vagyunk-e a spirituális kérdéseket életközelbe hozni.

Bizonyára e kérdés súlya is növelte kétségeimet, sőt félelmemet, s arra késztetett, hogy addigi előadói módszeremet sutba dobjam. Mindaddig csak tökéletesen felkészülten, „bepróbálva” mertem kilépni a közönség elé. Ha beszédet kellett mondanom, előre megtanultam a szöveget; legyen az zenés, avagy prózai szerep, szövegtudásomnak tökéletesnek kellett lennie. Előadóestjeimre nagy gonddal készültem, nemcsak magamat, de a zenekart és a tánckart is nyúztam, és a ruhák körül is mindig nagy hűhót csaptam. A világítást is a műsorom fontos kellékének tekintettem. Improvizálni is csak akkor voltam képes, ha pontosan tudtam a dolgomat.

A csupasz pódiumon állva viszont csak önmagamat nyújthattam, pontosabban az elmúlt évek során gyűjtött személyes tapasztalataimat, gondolataimat ezoterikus, szokatlan dolgokról.

*

Ott álltam tökéletesen magamra hagyva. Csupasznak, védtelennek éreztem magam, csak egy huszonöt oldalas puskát szorongattam a kezemben. Figyeltem, ahogy elfoglalták a helyüket és elcsendesedtek. Elbizonytalanodtam… Rájöttem, hogy az előre megszerkesztett szöveggel nem nyerhetem meg őket.

Döntöttem: megköszöntem üdvözlő tapsukat, majd a megírt szöveget egy mozdulattal letettem magam mögé az asztalra. Utolsót szusszantam, és várakoztam. Mély csönd ülte meg a termet, várakozásteli csönd. Nyitott szemmel, mégis mintha egyedül lennék, a meditáció eszközével azokhoz fordultam, akiktől segítséget várhattam: vezetőimhez és mestereimhez. Tudtam, hogy léteznek, más síkon tartózkodnak ugyan, de számomra mégis mindig jelenvalók. Hagytam, hogy vezessenek és spirituális síkon megértették velem, mit kell tennem.

Gondolatok tömege sorjázott bennem, s közben éreztem, erő áramlik belém és keresztüljárja egész lényemet. Egyre erősebbnek tartottam magam. Csodálatos élmény volt! Nem önelégültség, hanem valódi önbizalom éledezett bennem.

Ellazult voltam, mégis összeszedett lettem; biztos voltam benne, semmi rossz nem történhet, képes leszek kézben tartani a témát, ura leszek az ezoterikus tárgynak. Testemben megnyugvást éreztem, szorongásom megszűnt. Az idegesség, feszültség helyett a derű, a jó kedély, a barátság melengető érzése töltött el. Eszembe ötlöttek nyugtalan, rémületteli szituációk az életemből. Kár, hogy akkor még nem tudtam: meditáció segítségével spirituális síkról segítséget kaphatok. Bizonyára minden könnyebben ment volna.

Ennél is fantasztikusabb volt, hogy nem érzékeltem az idő múlását, mintha az egész hétvége teljes életté lett volna, melyet semmiféle óra nem szabályoz, csak a belső időm. Abban mégis biztos voltam, hogy belátható időn belül sikerül a teljes anyaggal végeznem, s a kellő időben ebédszünetre és egyebekre is futja, s olyan ütemben haladunk, hogy amire vállalkoztunk, elérjük. Egyszóval máris egy újfajta szakmai profizmus birtokosának éreztem magam.

Ahhoz is kellő erővel rendelkeztem már, hogy a közvetlen kommunikáció örömét kiterjesszem a spirituális birodalom csodáira is. A közös szándék révén, hogy a legteljesebb mélységig bejárjuk önmagunkat, eljuthatunk a kívánt dimenziókba, beteljesíthetjük céljainkat.

Színészi, előadóművészi pályámon is megadatott néhány alkalommal, hogy a tökéletes eufória állapotába kerültem. Ilyenkor a teljesség élményét éltem át, s nem kellett mást tennem, mint átengednem magam annak, hogy csak úgy megtörténjenek a dolgok, melyeket illetően teljes biztonságban éreztem magam.

Ugyanezt éltem meg az első összejövetel alkalmával, s bár különféle módon, ugyanez folytatódott a továbbiak során is.

*

Itt azonban valami más történt: ide azért jöttek az emberek, hogy a magasabb énjükkel teremtsenek kapcsolatot, s ez közösségben könnyebben sikerülhet, mint egyedül. Tisztában voltak azzal is, hogy azért boldogulhatunk jobban együtt, mert nagy csoportban az energia összegződésével felgyorsulhat a folyamat. Ezzel a felismeréssel egy új mozgalom született: ezek az emberek osztozni akarnak gondjaikon, együtt akarják bejárni az önvalójukhoz vezető utat, együtt akarják meggyógyítani magukat. Túlságosan sokáig vesződtek magukra hagyva saját problémáikkal. Önmagunk és a világ megváltoztatásához úgyis meg kell tanulnunk szeretni és elfogadni egymást, és együttműködni e cél érdekében.

Utazgatásaim során ezerszámra találkoztam olyanokkal, akik nyitottak voltak arra, hogy átadják magukat benső spirituális énjüknek, annak a bennük rejlő képességnek, mely felfedezésre, megismerésre vár mindannyiunkban.

Egyre többen vannak, akik nem bíznak a kívülről kapott erőben, bármilyen gurutól vagy mesterektől eredjen is, inkább készek vállalni, hogy maguk munkálkodnak benső énjük megismerésén, önerejük fejlesztésén.

Sem a gurujuk, sem a tanáruk nem voltam, csak a tapasztalataimat oszthattam meg velük. Irányokat mutathattam, elmondhattam, én hogyan csináltam, mire jutottam, abban a reményben: segítem őket abban, hogy a maguk útjára leljenek. Tudták, hogy nekik is maguknak kell megdolgozniuk azért, hogy rátaláljanak saját ösvényükre.

Soha még ennyi intelligens és elszánt emberrel nem volt dolgom. Az élet legkülönbözőbb területeiről érkeztek: volt közöttük orvos, tudós, pszichiáter, háziasszony, üzletember, még politikus is. Közös volt bennük, hogy mindannyian tudatukat kívánták szélesebbre tárni. Szégyenérzetük megszűnt, itt nem zavarta őket egy rosszalló tekintet, a kuncogás; nem féltek, hogy nevetség tárgyává válnak. Pedig minden önmegismerési folyamat mögül egy-egy családi dráma sejlett fel. Vidámak voltak, jókedvűek, felszabadultan mertek beszélni a reményeikről, a kétségeikről, a szenvedéseikről, a gondjaikról, a sikereikről. Az egyik férfi úgy fogalmazott: annyira megkönnyebbült, hogy akár repülni is képes volna!

Mindegyik ülés számtalan történetet, valódi családi drámát hozott a felszínre. Senki nem fojtott magába semmit. Jómagam csak ámultam, s nagy adománynak tartom, hogy ennyire képesek voltunk hinni az átváltozásunkban.

Jókat mulattunk együtt barátaink és családtagjaink gyakori értetlenségén, s hamar kiderült, hogy itt semmiféle megalázó vagy végzetes nem történhet velünk, sőt, szinte katalizátorai voltunk annak a metafizikai humornak, amelyet én nagyon kedvelek. Fütyültünk a világra. Csak hadd derüljenek!

Senki nem jött üres kézzel, mindenki hozott valami ajándékfélét, nekem, egymásnak: kristályokat, könyveket, maga készítette meglepetést, kandiscukrot, süteményt, és a tömjén, a mirha sajátos illatának hiányát sem szenvedtük. Először tulajdonképpen zavart, hogy el kell fogadnom az ajándékaikat. Az a kellemetlen érzésem támadt, mintha azért adnák, hogy megnyerjenek. Az egyik legnagyobb tanulsága ennek nem csupán az volt, hogyan vagyok képes elfogadni mások szeretetét és idegen emberek felém áradó szeretet-megnyilvánulásait, hanem hogy micsoda önteltség volt részemről azt képzelni, hogy a tekintélyem forog kockán ilyen gesztusoktól!

Pedig azok, akik addig egymásnak idegenek voltak, őszintén megosztották spirituális élményeiket, addig rejtve maradt legbensőbb titkaikat. Tudták, senki nem él vissza nyíltságukkal. Közösen meditáltunk. Legbensőbb énünkön keresztül kapcsolatba léptünk elhunyt szeretteinkkel. Beszélgettünk a félelmünkről, a bűneinkről, arról, hogy tudnánk még inkább elsajátítani a feltétel nélküli szeretetet. Hitünk soha nem lankadt sem magunkban, sem egymásban.

Volt, aki párnával, volt, aki jegyzetfüzettel érkezett. De mindnyájan nyitott lélekkel. Hamar megértettük, hogy ha három vagy több ember energiája összegződik, már egyetemes isteni erőről beszélhetünk. Talán ez az a bizonyos kozmikus hármas – a szellem, a test és a lélek egysége. A közösség energiája minden esetben fokozta az egyes személyek belső energiáját. Előfordult, hogy a teremben olyan intenzív energia keletkezett, hogy szinte érzékelhetővé vált. Ugyanis, ha mondjuk ezren, nem egyénekre elkülönülve összpontosítanak ugyanarra, egyazon helyen, a létrejött közös lelki erő hatalmas vibrálást idéz elő.

Sokan akkor kísérleteztek életükben először meditációval, vizualizációval. Ennek ellenére a már képzettebbek rengeteget tanultak tőlük, éppen azért, mert még nem voltak megfertőzve a metafizikával. Vannak ugyanis olyanok, nemcsak az empirikus tudományok művelői, hanem a spiritualitással foglalkozók között is, akik meglehetős arroganciával közelítenek tárgyukhoz.

Együttes munkáról volt ugyan szó, de azért ez azt jelentette, hogy mindenki a saját ütemének megfelelően haladhatott. A jegyzetelést, a magnó használatát elleneztem, nem csak azért, mert ezzel zavarták volna egymást, hanem mert úgy véltem, ezek a módszerek útját állták volna az elmélyülésnek, az érzések szabad áramlásának. Kitűzött célunkkal ellentétben ezek éppenséggel az agyunkat vették volna igénybe, ahelyett, hogy a teljesség élményét keresve egyszerre összpontosítottunk volna a testünkre, a tudatunkra és a lelkünkre. Papírjaikat, ceruzáikat letéve először megrémültek, ám arcvonásaik lassan kisimultak, egyre jobban ellazultak, s végül egyre kíváncsibban figyelték, mi történik bensőjükben.

Együttlétünket beszélgetéssel kezdtük, melynek során kicsit megismertük egymást és kiderült, hogy rengeteg közös problémánk van. Ezt követte egy általam irányított közös meditációs gyakorlat, ehhez különféle természetes hanghatásokat is felhasználtam: madárcsicsergést, vízzubogást, lágy szellő surrogását, üvegcsilingelést, valamint nyugtató hatású zenét.

Megesett, hogy a közös meditációk akár két óra hosszat is eltartottak, de megérte. Mély katarzist idéztek elő (még bennem is), hiszen személyiségünk lényegével teremtettünk kapcsolatot, s ez olyan élmény, mintha magával Istennel találkoznánk. Amikor ez a kapcsolat létrejön, belső gátjaink megnyílnak, s az érzelmi felszabadulás gyakorlati eredménnyel is járhat: feszültségünk csökken, képessé leszünk személyiségi zavaraink megoldására.

A spirituális és metafizikai jelenségek tanulmányozását tehát nagyon is pragmatikus megfontolások motiválják. Elsősorban az egyén teljesítőképességének fejlesztése és egészségének megőrzése. Az érzelmi katarzis megfelelő helyzetet teremthet ahhoz, hogy tisztán lássuk külső és belső gondjainkat, szembesüljünk velük, a legfontosabbakat megoldjuk, avagy új nézőpontból ítéljük meg. Ezt nem lehet egyszerűen csak a fantáziánkra bízni – legalábbis szerintem. A megoldás önmagunk bejárása, önvalónk feltárása. Közösen, közösségben ez sokkal eredményesebb, hiszen mindenki ugyanazzal a szándékkal meditál, tehát az erő összegződik, s egy különleges, összpontosult erő képződik. Ehhez persze az kell, hogy a teremben mindenki higgyen abban, hogy lakik benne egy Magasabb Én, s közösen gyorsabban elérünk hozzá.

Ott voltunk tehát együtt, egy kőrengeteg közepén, egy hatalmas város szállodájának báltermében. A mellettünk levő helyiségben valószínűleg konferenciát tartottak.

Időnként nyílt az ajtó, bekukkantott valaki és meglepődve tapasztalta, hogy a nagy csend ellenére vannak a teremben. A meditáció teljes elmélyülést kívánt, a megtisztulás igénye, önmaga felfedezése mindenkit rabul ejtett.

Egyik feladatként arra kértem őket, képzeljék maguk elé azt az embert, aki a legmélyebben megbántotta őket, s egy mély lelki kommunikáció síkjára lépve kérdezzék meg tőle, miért tette ezt. Csaknem mindannyian kaptak valamilyen „választ”. Nyilvánvaló volt, hogy ezek a válaszok fontosak számukra, mert a legtöbben, talán először életükben, a fájdalmas élmény hatására leplezetlenül sírva fakadtak. Bár a szóban forgó személlyel lelki szinten érintkeztek csupán, mégis, ezen az úton megélhették saját indulatukat, elhagyatottságérzetüket, kudarcukat, magányukat. Bátorságuk által, hogy szembesülni mertek, sokkal világosabban látták önmagukat a fájdalmas helyzetben.

Mindannyian el akarták mondani persze belső élményeiket, a másokkal közös gondok teret nyitottak az élénk vitáknak. (Egyébként számos kapcsolat született ezeken az összejöveteleken, amelyek később tartós barátsággá alakultak.)

Megdöbbentő nyíltsággal beszéltek a velük történtekről. Az egyik nő például elmondta, hogy ő most már képes megbocsátani annak a férfinek, aki megerőszakolta. Az egyik férfi pedig azt értette meg, hogy az apja miért verte. Egy fiatal nő megbocsátott az édesanyjának, aki hétéves korában elhagyta őt. Míg elmondott történeteik, egyéni drámáik megrendítőek, riasztóak voltak – feloldódásuk viszont tökéletesen megnyugtató. Hittek ugyanis abban, hogy a fájdalmaiktól az önmegismerés útján megszabadulhatnak; hittek abban, hogy bizonyos lelki mélységbe hatolva mások lelkével is kapcsolatot teremthetnek, s nagyon hamar rájöttek, hogy fájdalmuktól csak úgy szabadulhatnak, ha ők maguk megértik a problémát, s nem azzal a személlyel foglalkoznak, aki megbántotta őket.

A közös meditációk során gyakorta megtörténik, hogy akaratlanul magam is felszabadulok bizonyos rossz érzések hatása alól. Korábban, amikor ez megesett, sírni kezdtem és kiestem a meditációt vezető szerepéből. Vagyis ugyanaz történt velem is, mint a többiekkel. Ellenállhatatlanul jólesett eggyé válni a közösség energiájával. Ez azonban sajnos együtt járt azzal, hogy nemcsak magamat engedtem el, hanem a csoport összetartásának lehetőségét is elveszítettem. Be kellett tehát látnom, hogy a megtisztulást nekem csak egyedül szabad megélnem, ebédszünetben, vagy este a szobámban, amikor már túl vagyunk az ülésen.

Az összejöveteleken szerzett tapasztalatok nemcsak bölcsebbé, jobb kedélyűvé tettek ezrek megismerésével, de állandó jutalmul bensőm folyamatos energiaáramlását biztosították. Különösnek tűnhet, de soha nem fáradtam el. Sőt, a hétvégi találkozók energiatöbblete egészen szerdáig éltetett, s mikor már fogyóban volt, alig vártam a következő hétvégét. Az energia fogalmát nehezen tudnám meghatározni. Inkább csak az érzetét próbálom leírni: bensőmben valamilyen „spirituális, isteni eredetű vibrálást” éreztem. Biztos voltam benne, hogy közösen eljutunk a spiritualitás birodalmába, de csak akkor, ha elfogadjuk vezetőink, mestereink gyöngéd irányítását ezen a belső úton.

SHIRLEY MACLAINE

Camino

280 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható!

„Azt mondják, hogy a Camino – az út – közvetlenül a Tejút alatt húzódik azon ősrégi vonalak mentén, amelyek a felettük ragyogó csillagrendszerek energiáját tükrözik vissza… A Santiago Caminót több ezer éve járják szentek, bűnösök, hadvezérek, az élet számkivetettjei, királyok és királynők. Aki vállalkozik rá, az a legmélyebb spirituális értelmet, és a Mélyénnel való konfliktusainak megoldásait kutatja.”

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu