KERESZTURY TIBOR

TEMETÉS AZ EBIHALBAN

– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Keresztury Tibor, 2015

Felelős szerkesztő: Király Levente
A borító Szilágyi Lenke fotójának
felhasználásával készült

ISBN 978 963 14 3066 0

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

„A volt otthonból, két szellő közt,
fátyolos szemmel, tündér-tekintettel
bandukol a hosszú kettős fasorban,
jobbról-balról függő zöld falban,
végül kilép az üres mezőre
ahol a határ a határát veszti:
onnan mindég van tovább hova menni,
ottan többé nem ismeri senki.”

(Weöres Sándor: Az ég-sapkájú ember)

A Négyeshatoson

Halott végett

A minap meghalt egy utastárs a HÉV-en, rosszullétből kifolyólag, ahogy a kalauznő az életben maradt utasok nem csituló érdeklődésére fogalmazott. Előbb úgy tűnt, hogy csak alszik, tette hozzá ingerülten, de amikor lefordult az ülésről a kocsi padlójára, tisztán látszott, hogy rendesen meg van halva, mert a szeme így fel volt akadva az úrnak, csak a fehérje látszott, nem ajánlom azt a látványt senkinek. Öreg vót? – kiáltott egy néni a sarokból, mit tudom én, rivallt rá a kalauznő, mi vagyok én, miniszter, hogy mindent kéne tudnom?; meddig megy, kérdezte egy élve maradt nőtől, és dühösen lyukasztott tovább. Mindig az én műszakomban, dörmögte az orra alá: beesnek a kerekek közé ittas állapotban, levágja kezüket-lábukat, vagy szántszándékkal aláugranak, nincsenek tekintettel a másikra, pedig annak is van problémája!, vagy csak egyszerűen, mint ez is itt, meghalnak nekem. Mindig nálam, csak hogy írhassam a jegyzőkönyvet a szolgálat végén, ahelyett hogy mennék a picsába, de mit érdekli ezeket, hogy családja van az embernek, meg szeretne pihenni is, már engedelmet kérek, mert sose nyolc óra a szolgálat, kérem a diákigazolványt is hozzá, hogyhogy miért?, hogy lássam!, már úgy értem, mindig több, sose kevesebb! De hát érdekli is ez ezeket!

Jó húsz perce álltunk, elnézést kért a vezető, többször is bemondta, innentől egy vágányon közlekedünk utasrosszullét miatt. Rosszullét, hahaha, horkant föl egy élve maradt ember, van pofája ezt mondani; hazudnak, mindig csak hazudnak, a pár perc várakozás ezeknek egy óra, majd csak figyeljenek oda, s kezébe vette a félbehagyott Borsot, hogy könnyebben teljen az idő, míg a hullát az előző kocsiból elviszik. Tényleg, töprengett valaki hangosan, ilyenkor is kell jegy, amikor halott végett nem megyünk?, de a kalauznő úgy nézett rá az orrára tolt olvasószemüveg fölött, hogy azon nyomban elillant a kíváncsiság, s a további mondanivaló bent rekedt. Jó’ van, jó’ van, nézett az újságba, csak megkérdeztem, már azt sem szabad? Nem beszélve arról, mondta az újságnak, hogy mi a kékeres faszomér’ kell egy vágányt lezárni egy kipurcant fószer miatt, ezt mondja meg nekem valaki, mert én ezt ép ésszel fel nem fogom.

Majd ha ráérek, elmagyarázom, mordult rá a jegyvizsgáló leszállás közben – éppen végzett a kocsival. Távoztával csend lett, mintha a Jóisten lehúzta volna a volumét nullára, ne hallja ezeket, vagy egyetlen végérvényes, dühös mozdulattal kitépte volna a konnektorból a társalgás dugóját, mint akinek ebből a sok okosságból halálosan elege lett. Pedig abból nem szokott semmi jó kisülni, ha az Isten agyát felbassza az ideg, mert őneki éppen hogy csitítani kéne az egyelőre élve maradt embereket, mert – még ha ez mirajtunk sajna nem is látszik – mégiscsak Európában lennénk, ugyebár, tehát részvét, együttérzés, gyászmunka, Polcz Alaine, meg minden ilyenek. Már viszik! – jelentette egy mackónadrágos, s e vezényszóra megélénkült a kocsi újra, egyszerre kezdtek el telefonálni az egyelőre élve maradt emberek. Az átmeneti csend után valóságos kommunikációs káosz keletkezett – bábeli hangzavar, mert épp csak azt nem hallották az egyszerre beszélő élők, hogy az, akit hívtak, közlendőjüket hallja-e. Halló! – hangzott a létező összes irányból –, hallasz? Halló! Itt vagy? Én itt vagyok! Na: most jó? Nem, nem a térerő. Hogy menjek fel a pincéből szerinted, amikor nem vagyok lent? Nem metró, HÉV. Meghalt egy ürge. Hülyegyerek. Mondom: meghalt! Nem alatta, rajta. Másfél kiló csirkeszárnyat. Nem, a zöldséget viszem. Fingom nincs, mikor indulunk. Lefordult az üléséről. Négyes. Két pont hiányzott, hogy az ötös meglegyen. Mit tudom én, hogy mibe’! Öreg volt. Vagy beteg. Egyszerűen vége lett, mint a botnak. Halló! Nem fogok beérni, főnök, halott van a HÉV-en. Nem, nem tarokk: halott! Reméljük, még máma leveszik: nem szívesen üldögélnék itt estig vele. Állítólag fel volt akadva a szeme nekije, onnan látszott, hogy kampec nekije, meg életjelet se adott, mivel megállt a szíve nekije, mivel meghalt. Fenn vagy fészen délután? Nem, nem tudunk semmit, apukám, hazudnak, mint a vízfolyás. Hallasz? Én nem, de mindegy. Bemondták, hogy rosszullét, de igazából feldobta a talpát, nekem elhiheted. Hogyhogy honnan. Tuti. A saját szememmel. Rosszullét… Persze. Most jöttem az öthúszassal! Gizi néni vagyok a Lipótról! Mingyá’ elhiszem. Mindegy ezeknek, él az ember, vagy megdöglünk mind! Kábítanak. Hülye vagy, kisgyerek? Megfogtam a mellét. Kajakra. Be voltunk tökre szívva. Frankón. Ne hidd el, te pöcs. Halló! Nem hallok semmit! Igen, kiváltottam. Viszem a gyógyszered.

Mindeközben egy oldalra rendeződtek, s az ablakra tapadva, a nyitott ajtókon kihajolva egy irányba kezdtek nézni, akik per pillanat még nem voltak meghalva, mert egy zsákszerű fekete ponyvába burkolva épp leemelték azt, aki viszont már igen. Na, végre, gratulálok, talán még máma el is indulunk, szegény, neki már jó, nem kell ezt látnia, mi lesz má’, nem hiszem el, gyerünk!, ki lehetett ez a szerencsétlen, engem kérdez?, honnan tudjam, mi vagyok én, halottkém?, vagy a zöld számon hívható nemzetközi tudakozó?, ilyen nincsen, ebben az országban másfél óra levenni egy hullát, mondták egymás szavába vágva, akik még nem haltak meg, miközben kesztyűs kezek berakták a rohamkocsiba a zsákot, ami egy emberi testet tartalmazott: azét, aki már igen, s elvitték, hogy mielőtt szaga lenne, áttegyék a zsákból a jó hűvös tepsibe.

Aztán hirtelen megszólalt a berregő, láncfűrész az agyban, s a szerelvény elindult azokkal, akik még nem, hogy minél előbb leszállítsa célpontjukra őket – lehetőleg még mielőtt a példán felbuzdulva egy másik elvetemült a BKK-nak, s a még élő utasoknak önző módon újabb bosszúságot okoz.

A fecskés bűnöző

Teljes fegyverzetben

Szilasi Lászlónak

Nyílt közbeszerzési eljárást írt ki kézbilincsek, paprikaspray, lövedéksebesség-mérő és speciális fegyverzeti tartozékok beszerzésére a Nemzeti Adó- és Vámhivatal. Az ajánlati felhívás szerint az adóhatóság egyebek között 250 darab Blackhawk Sherpa3 fegyvertokot, 500 darab ASP kézbilincset tokkal, 1000 darab paprikaspray-utántöltő palackot, valamint 10-10 darab 3 ml-es fecskendőt és 1,5 mm-es galléros tűt szeretne beszerezni kábító fegyverhez. Szerepel továbbá a kiírásban lövedéksebesség-mérő, lövésmérő óra, Mossberg puskához való polimer válltámasz markolattal, vagy például HK MP5 géppisztolyhoz való tisztítószett is.

Egy ilyen hírtől én azonnal fellelkesülök. Rendnek, fegyelemnek kell lennie: ha nem megy szép szóval, akkor jöjjenek a középkor óta jól bevált módszerek, melyektől a legelvetemültebb adócsaló is megtörik. Most, a válság idején úgyis újra sokat hallani azokat a fölerősödő nézeteket, melyek szerint ez a nép még nem érett a demokráciára: nem ért a szép szóból, bikacsök, kancsuka, spanyolcsizma kell neki. Bírósági ítéletként pedig figyelmeztetés, közmunka vagy pénzbüntetés helyett karlevágás, karóba húzás és kerékbetörés, az e tárgykörben roppant gazdag nemzeti hagyományaink szerint. A magyar különösképp szeret ügyeskedni – ahogy itt a lopást hívják –, bármit talál, megmozgatja, s hogyha nincs odavarrva, leszögelve, leláncolva: elviszi. Ha semmi szüksége nincsen rá, akkor is. Így aztán, ha megteheti, adót sem fizet. Úgyhogy jómagam az adóhivatal helyében egy-egy nehezebb, régóta húzódó, vitás helyzet tisztázására a fentebbi fegyverarzenál mellett vállról indítható rakétát is beszereznék a biztonság kedvéért – néhány elvetemült, visszaeső kuncsaft esetében egyenesen csodát tehet. Innen pedig már csak egy lépés, hogy az adóellenőrök szolgálati autók helyett páncélozott harci járműveken közlekedjenek. Csupán a nyomaték kedvéért, hisz hogyha már elfogytak az érvek, annak azért egész biztos lesz hatása, ha egy rózsadombi villa előtt leparkol egy tank, kiszáll belőle Nagyné Piroska, a behajtási osztály helyettes vezetője, elsimítván a sok üléstől megereszkedett seggén a galambszürke kiskosztüm gyűrődéseit.

Vagy egy másik változatban azért azt képzeljük magunk elé, ahogy egy szép napon kora reggel – Európában, a 21. században, tegyük gyorsan hozzá – csengetnek az adós lakásának ajtaján. Kitántorog félálomban, pizsamában, kinyitja az ajtót, és ott áll Rambo teljes fegyverzetben, de tetőtől talpig, mint aki a Vietnamban raboskodó kapitányát jött a dzsungel közepén megbújó munkatáborból kiszabadítani. A különbség annyi, hogy a mi emberünk nyakában az amerikai hadseregben rendszeresített dögcédula helyett arcképes adóellenőri igazolvány lóg: bal kezében paprikaspay, a jobban galléros tűvel betöltött kábítófegyver, a zsebeiben fegyvertokok, fecskendők, utántöltő palackok, a vállán lövedéksebesség-mérő, valamint lövésmérő óra szíjon, a hátizsákban tisztítószett, válltámasz markolattal, a szájában a foga között tartva kézbilincs. Ettől aztán alig érteni, hogy mit mond, de mi azért persze halljuk: jó reggelt kívánok, a nemzeti adóhatóságtól jöttem, Kovács urat keresem. Feljelentés érkezett.

Avagy az ellenkező véglet. Új időkhöz új módszerek. Sosem látott, forradalmi megoldások: a kreatív APEH. Olvasom, hogy az ellenőrnő inkognitóban bejelentkezett a neves plasztikai sebész magánrendelésére, hogy „megcsináltassa” a melleit. Ez azért, mint új, sosem látott, eddig soha nem alkalmazott módszer – ismerjük el – szellemes. Nem ám egyenruhában, mint láthattuk fentebb, bilinccsel, gázspray-vel a nadrágszíjon, a bőrdzseki hátán a felirattal, hogy Nemzeti Adó- és Vámhivatal… Csupaszon! Bejelentkezni, időpontot kérni, ahogy kell. Kivárni a napot, aztán eljönni, ülni a váróban, kicsikét izgulni, levetkőzni, hagyni, hogy az emlőket végigtapogassa a doktor úr, majd bejelölje krétával, milyen irányú, formájú korrekciót javasol. Ultrahangos felvétel is készül, ami fölött páciens és orvos hosszan konzultál, hogy a készülő mell formája a végleges döntés szerint akkor milyen legyen. A doktor úr garantálja, hogy gyönyörű, feszes mellei lesznek – szebbek, mint voltak huszonöt évesen. Fényképeket mutat neki az általa készített mellekről, egy egész sorozatot, az asszony nem győzi elégszer hangsúlyozni elégedettségét. A rend kedvéért azért hosszasan faggatja a lehetséges mellékhatásokról, s egyéb kockázatokról – az orvos megnyugtatja, a beavatkozás abszolút steril körülmények között zajlik, ennélfogva veszélytelen. Statisztikákra hivatkozik, majd előhoz egy nagyméretű, díszes vendégkönyvet, amelybe a műtét után írt be köszönő sorokat az ájulásig lelkes, elégedett kuncsaftok sora. Meggyőzött, doktor úr, mondja a hölgy, meg főleg ez a sok megszépült mellű, megfiatalodott, boldog ügyfél, nincs kétségem arról, hogy ön jó sebész lehet. Most pedig, hogy ilyen jól elbeszélgettünk, tessék nekem megmutatni öt évre visszamenőleg a számlatömböket.

E sorok szerzője különösebb módon nem szívlel semmiféle hatóságot, de ha már lenniük kell, akkor legalább effajta kreativitással tegyék a dolgukat: mosolyogva, félmeztelenül. Egy kommandós akció keretében berúgni az ajtót: nem nagy kunszt, sok ész nem kell hozzá – akkor már mennyivel szebb leleplezni úgy a csalót, hogy közben elmélyülten tapogatja a mellemet.

Későn futott

A téli biciklizés örömei I.

Mindig csak a panaszkodás, mindig csak a siránkozás, a szorongás, a keserűség, az életuntság, a csalódás, a bánat és a bú. Alulírott úgy döntött, hogy erőszakot tesz az alkaton, leteszi a szomorúra hangolt lantot, felkap egy víg pikulát, nem fokozza sötét lencsével az amúgy is rettenetes egész napos téli félhomályt tovább. Végül is minek a napszemüveg, ha nem süt a nap, mondta, holott nem kérdezett tőle senki az égvilágon semmit, azt meg pláne nem, hogy szerinte kell-e télen, félhomályban napszemüveg. Lássuk csak, milyen örömökben részesít a létezés minket, ha pozitívak vagyunk. Lássuk, ismételte, aztán újra: lássuk, de nem látott semmit. Megvolt az esélye, hogy már a startkövön kudarcba fullad a vállalkozás. Mikor már épp feladta volna, eszébe jutott a biciklije. Na, ugye hogy, hadarta az asztallapnak, na, ugye hogy. A téli biciklizés örömei, előnyei. Menni fog ez, menni fog.

Nem kell reggelente
a szélvédőt kaparni.

Nézem az utcánkban a sok szerencsétlent, sík ideg mindahány, és még el sem kezdődött a nap. Az egyik profi kaparóval támad, de nem jut semmire: rövid a nyele. Amúgy is alacsony növésű, apró ember, saccperkábé méterhatvan, lábujjhegyre áll, ráhasal, félig felmászik a motorháztetőre, de a szélvédő közepét nem, egyik oldalról sem éri el. Jobb lábával toppant, aztán páros lábbal egy helyben ugrálni kezd. Bassza meg, mondogatja egyfolytában, bassza meg. Egy házzal arrébb a helyzetet konstatálva berohan az ember, futva kihoz és rázúdít a szélvédőre egy vödör forró vizet. Visszafut az üres vödörrel a házba, szalad újra a kerten át kifele, de mire e minden izmot megdolgozó, rövidsprintes edzésprogram végén a kocsijához visszaér, a szélvédő visszafagy. Ahogy a körmét reszelő feleség az autóból kinéz… Hogy most akkor lesz-e indulás. Úgy értve, hogy esetleg még máma. Vagy ebben az évszázadban legalább. A doktor úr srégen szemben a járó motorra esküszik: beindítja, előbb-utóbb majd leolvad – meghallgatja addig a híreket: a kétharmad reped-e, hasad-e. Idióták, mondja csak úgy magának, de nem lehet tudni, sommás véleménye kire vonatkozik. A méltóságos asszony a páratlan oldalon vág egy lyukat, miként lékhorgász a tavon, izzít, indít, nem ér rá, nincs neki az ilyesmire ideje. Orrát szinte a szélvédőnek nyomja, hogy kilásson a lyukon, állandóan törölni kell, mert egyfolytában beleheli a tenyérnyi rést, amin kinéz. A téli hónapokban permanens jelleggel késésben van az utca – mármint a lakosság azon része, amelyiknek sikerült elhelyezkednie. Akinek nem, vagy pedig már ki van rúgva, annak nincsen ilyen problémája. Pizsamában követi az ablakból az eseményeket, míg egy különösen hideg reggelen a mosoly hirtelen az arcára fagy, rándul egyet, lehanyatlik, beteszik a zsákba, fekete autón elviszik, a ház falára kiteszik a táblát, eladó.

Nem kell betolni vagy bebikázni.

Hogyha a szélvédő sikerrel le lett kaparva, boldog megkönnyebbüléssel zöttyen be az ember, fúj egy nagyot, a jól végzett munka örömével dugja be a kulcsot, elfordítja… és az üdvözült mosoly lassan tébolyult vigyorba úszik át. Kiszáll, visszaül, megpróbálja újra, kiszáll, körbenéz. Mindenki küzd ezerrel, nincs, aki betolja. Taxis haver nyista, sárga angyal reménytelen, marad a bika. Teli torokból ordít egyet: nincs valakinél kölcsönbe egy bika? Maga előtt látja, ahogy a reggeli megbeszélést elkezdeni szándékozó főnök párnás ujjaival dobol az íróasztalon.

Nem kell zsebkendőt használni.

Különösen sarkvidéki eredetű szembeszélben, de nagyobb sebességnél szél nélkül is igen gyakran takony képződik az orrban, amivel kezdeni kell valamit. Meg kell valljam, az emberi szervezetben keletkező testnedvek és váladékok közül magam a taknyot képzeletbeli skálámon gondolkodás nélkül a pozitív mezőbe helyezem – nem voltam se füles, se arcüreges, különösebb bajom sosem volt vele. A verejtékkel, húggyal, nyállal, gennyel, könnyel szemben még akkor is kezelhetőbb, ha téli biciklizés közben egyáltalán nem is olyan könnyű elbánni vele. Komoly gyakorlat, sokéves tapasztalat, kivételes ütemérzék, kézügyesség, nem kis merészség, vagyis egészséges önbizalom kell hozzá, hogy profi módon kezeld a helyzetet. Gyerekként a sorsom a jó égnek hála olyan vidékre vetett, ahol sok más hasznos gyakorlati tudománnyal együtt egyetemi szinten oktatták a zsebkendő nélküli orrfújás művészetét. S ha jók az alapok, onnantól már csak egy lépés kerékpárra, villamosra, kapualjra vagy színházra alkalmazni a tudást.

Magam a fentebb már említett sors kegyelménél fogva Töki professzorhoz jártam szemináriumra az avasi tudományegyetemen, akinek lett légyen bár a naphosszat elmélyülten vizsgált, húzogatott, nyomorgatott fütyi a szakterülete, ledoktorált takonyból is, levelező tag lehetett volna az akadémián. Belőle élek a téli biciklitúrákon is. Erőből megszívni a menetszélben, úgy, hogy menjen az is, ami az orrlukakban már-már megfagyott, harákolással, majd gargarizálással megpörgetni a garatban, aztán nagy levegő: mehet. Nagyon fontos képben lenni aktuális környezetünk jármű- és gyalogosforgalmát illetően, mert épp jöhet egy gépjármű, vagy egy sporttárs szorosan mögöttünk, de ha nem jön, akkor is ballaghat egy nyugdíjas mellettünk a járdán, kész a baj. A másik módszer elvben kizár minden akaratlan találatot, ugyanakkor veszélyesebb, mert a fél kezével mindenképpen el kell a taknyos tekerőnek a kormányt egy pillanatra engednie. Ha ez megvan, kesztyűs mutatóujj fagyott orra balról rányom, néhány fokos fejfordulat, nagy levegő, jobb orrlukból abban a szúrásban megy a cucc kifele, zsupsz – aztán fordítva ugyanez. Ha egy nagyobb jégbordára száguldasz rá közben, azt úgy hívják, hogy pech.

Téli időszámítás

Nevében van

Bozóki Andrásnak

A héten két levelet is kaptam, az egyiket a Magyar Posta hozta nappal, a másikat egy polgártársunk kézbesítette éjszaka. A nappaliban az áramszolgáltató örömmel értesíti húsz éve halott apámat, hogy a nemzeti együttműködés kormányának köszönhető általános rezsicsökkentés eredményeképpen a húsz éve nem használt, bezárva omladozó hétvégi házának áramdíjából neki 212 (kettőszáztizenkettő) forint nyereség visszajár, amit a levélkihordó útján haladéktalanul meg is térítenek. Apám a hajdúszoboszlói temető földjében halványan elmosolyodik, és azt suttogja, nagyobb baj soha ne legyen.

Az éjszakai kézbesítő mérsékeltebb módon vicces alkat – nem ismer tréfát, lehetne így is mondani. Bátor és tettrekész. Ha problémát lát, nem rest cselekedni. Tollat ragad. Nem szeret kertelni: ha valami a szívét nyomja, előáll és megmondja az igazat. Hogy ezt sunnyogva, az éj leple alatt teszi, az csupán annak köszönhető, nyilván, hogy nem akar nappal zavarni. „Mi a büdös bánatnak költöznek liberális-komcsik a Szt. István Telepre?” – kérdezi azonnal a tárgyra térve. „Nevében van: Szt. István!” – folytatja belemelegedve, ha ez eddig nekünk még nem tűnt volna fel. „Nem látszik a trikolórok tömkelege? Próbáljanak beilleszkedni, vagy tünés! Hivatásos rettegők! Csak rettegjetek a saját állatságaitoktól!!!”

Most, hogy lebuktunk, összehívtam az ötfős alapszervezetet, behúztam a függönyöket, és az Internacionálé eléneklése után megkértem őket, nehogy még egyszer liberális módon vágják a füvet, kommunista módon biciklizzenek, a Bunkócskát fütyülve vigyék ki a szemetet, nemzetükre rontva cseresznyézzenek a cseresznyefán nekem, és éltessék halkabban esténként a tűznél Kun Bélát, ha kérhetem, mert a liberális-kommunista életvitel zavarja a környékbeli állományt. Öltsenek atillát, rámás csizmát, árvalányhajat, a hímneműek bajuszt növesszenek, bicskával szalonnázzanak – vagy találják ki kreatívan, hogyan kell beilleszkedni a megfelelő módon, mi az elvárás Szentistvántelepen; mit kell csinálni ahhoz, hogy a romlatlan környezetnek ne szúrjanak szemet, hogy a magyarság ne legyen provokálva általunk, mert én már nem bírom ép ésszel követni, kinek s mivel ártunk odabent a házban, kint a teraszon, vagy mikor a mezőn futunk.

Kit és miért irritál az, hogy itt vagyunk. Hogy vagyunk.

Csend lett a sejtben, minden elvtárs hallgatott. A levélíró kérdéseire nem születtek adekvát válaszok. Ugyanazon járt az eszük, alighanem. Hogy mivé lett. És hogy innen hová. „Igazán csak itt mosolyoghatsz, itt sírhatsz”, mondta később halkan a legöregebb, meg hogy annyi magyar verset tudunk öten fejből, mint az egész Szentistvántelep, de itt erre minden jel szerint nem adnak pontot. Aztán a legkisebb megjegyezte, valaki már elmagyarázhatná végre, csak hogy ő is tudja, mi az isten az a kommunista, akik mi vagyunk.

Tíz éve

Iskolába megy

Gondoltam, elfelejtem az éjszakát és ezt a hajnalt, ha felkelek, de nem. Nem volt könnyebb semmivel sem menni, mint az ablak mögött megbújni az első emeleten. Izzadva lapult anyám tenyerébe a tenyerem. Egyfolytában hullák jöttek szembe, ahogy haladtunk ott a Rákóczi utcán lefele. Kétpercenként hátranéztem, nem követnek-e. Anyám fogta, hogy szorongok, s tőle telhetően megpróbálta könnyíteni a helyzetet. Az iskolában, magyarázta, játszani is lehet. Főként az elején semmiben sem lesz más, mint az óvoda, csak itt okosabbak a gyerekek. Sok barátod lesz biztosan. Kakálnom kell, forduljunk meg. Elkésünk, nem lehet. A fenekemre szorított szabad kezemmel tartottam a székletet. Átléptem egy agyonütött, döglött macskát – ettől majdnem beszaladt. Pár centivel a lábunk elé hullott egy hatalmas vakolatdarab. Csak történne a kihalt utcán valami érdemleges, ami szorult helyzetemről elterelné a figyelmemet. A rettenetes iskolára, meg hogy így lesz most már mindig, gondolni sem merek. Anyám viccelődésekkel próbálkozott, de nem ment vele semmire. Onnantól hallgattunk, vánszorogtunk kéz a kézben. Ballagtunk, miként ha vesztőhely felé. Menésünknek élő szemtanúja nem volt. Kerülgettük a romos, aládúcolt műemlék házakról leszakadt téglákat, cserepeket, törmelékeket. Mintha helyben jártunk volna, mintha megállt volna az idő: úgy tűnt – s ez egyáltalán nem volt ellenemre –, hogy ebben az életben nem fogunk elérni a Sötét-kapuig.

Csak még kakálni ne kellett volna ennyire.

Amennyiben ez az egész haladásnak volt mondható, épp egy összedőlt ház mellett haladtunk, mikor váratlanul megélénkült a jelenet. Két ismerős lépett színre a Sötét-kapu irányából, futva, hogy a kontraszt még nagyobb legyen. Elöl Babuné Évike, mögötte Babu Béla, kenyérvágó késsel, alul mackónadrág, fent a gyászra való tekintettel fényesre könyökölt, gombok nélküli fekete zakó. Pillanatok alatt mellénk értek, csókolom, Évike néni, csókolom, Babu bácsi, köszöntem, szeherbusz, mondta Évike néni, szeherbusz, mondta Babu bácsi, elvágom a nyakadat. Ez utóbbi már nem nekem szólt, szerencsére, hanem Évike néninek, akit a lihegésükből ítélve Babu bácsi már jó régóta üldözhetett. Taktikája kifárasztásra épülhetett, mert ahogy figyeltem a közeledésüket az imént, feltűnt, hogy egyáltalán nem fogy a távolság közöttük, noha az üldöző jóval inasabb volt, mint az üldözött. Igaz, az ő dolgát lényegesen megnehezítette, hogy a szájában futás közben cigaretta füstölt, azon át vette a levegőt, mégis határozottan az volt az érzésem, arra számít, hogy az asszony egy idő után végkimerülésben úgyis összeesik. És akkor majd kényelmesen letérdelhet mögé itt a járdán, ballal megmarkolhatja a haját, ahogy sápadtarcú-skalpoláskor példaképe, Csingacsguk, a jobb kezében tartott kenyérvágó késsel pedig egyetlen átölelő mozdulattal elvághatja a nyakát – amint azt annyiszor megcsodálhattam az ablakból, mikor kakast lopott az Avason. Szakszerű volt és alapos, fél kezével szinte megfojtotta a felemelt kakast, aztán nyissz, levágta a fejet róla – a test pedig a porba hullott, néha meghalt, máskor elszaladt.

Most azonban, a Rákóczi utcán, kevésbé volt vicces a dolog, tekintve hogy Babuné Évike játszotta a kakas szerepét, csak neki egyelőre nem volt levágva a feje. És mivel Babu Bélának feltett szándéka volt, hogy le legyen, eszébe sem jutott eltérni a tervtől csak azért, mert mi iskolába mentünk ott, történetesen. Nem, Babu Béla nem vette azt tekintetbe, hogy ez az első napom, sem pedig azt, hogy majdnem beszarok – ilyen apróságok miatt nem kívánta az üldözést felfüggeszteni. Mi több, annyiban még rosszabbodott is a helyzet, hogy mellénk érve nem futottak el mellettünk a kölcsönös köszönés után, hanem elkezdtek változatlan sebességgel körülöttünk keringeni, mint két borszagot árasztó, eleven égitest. Anyám azonban a miskolci naprendszer iránt szemmel láthatóan csekély érdeklődést mutatott: ne nézz oda, mondta, s óvatosan fokozta a tempót – csak annyira, persze, hogy véletlenül el ne buktassuk valamelyiket, aktív szerepvállalással gyorsítván meg ezáltal a végkifejletet. Keze szorításán éreztem, nagyon fél, hisz a szituáció egy hétéves gyerek számára nem sok jóval kecsegtetett: minden jel arra vallott, ha Évike most fog kifulladni, vagy csupán csak megbotlik és tempót veszít, egy méterre tőlünk, mondhatni az orrunk előtt, azon nyomban vérfürdő veszi kezdetét. Próbáltam sietni, s szófogadó, jó gyerekként a járdát nézni a lakkcipőm orránál, de nem volt egyszerű, mert a látványba minduntalan beleúszott két kitaposott, letört sarkú körömcipő s egy pár fűző nélküli, kék tornacsuka – olyan sebességgel, hogy beleszédültem: éreztem, ha időnként nem nézek föl, elesek. Nem tudtam eldönteni, mitől félek jobban: a közeles gyilkosságtól, vagy attól, hogy a széklet beszalad.

Anyám továbbra is úgy gondolta, a legjobb taktika az, ha az egészről nem veszünk tudomást – szinte már húzott, miként egy szamarat, amelyik megmakacsolta magát, húzott lehajtott fejjel, a földre sütött szemmel, mint aki se lát, se hall, s az egészhez nincs semmi köze. Babu Béla megpróbálta időközben egyre szűkebbre venni a kanyart – az egyik körnél válla súrolta a táskát a hátamon, reméltem, nem tört ki az ütközéstől az összes ceruzám hegye. Üres kezével élettársa nyaka után kapkodott, a másikkal meg megpróbálta futás közben hátbaszúrni a kör bizonyos pontjain, hogy ne kelljen itt estig szórakozni, a történet végére mihamarabb pontot tegyen. Amennyire meg tudtam ítélni, nem is a düh hajtotta már, inkább az öntudat – annak mindent felülmúló, heves vágya, hogy jobbjában a késsel, baljával a nő haját markolva mihamarabb az általam annyiszor megcsodált kakasos, győztes pózba vághassa magát, eloszlatva minden kételyt, a Rákóczi utcán ki az úr. Láthatóan unta már, hogy ennek érdekében ennyit kell futnia, nem tett le mégse róla, hogy a tegnapi sajnálatos haláleset után még egy fővel csökkentse a családi keretet, így a létszám egy főben állapodjon meg, akinek ekképpen már senki nem parancsol, többé senki nem dirigál. Nem lesz itt több be vagy rúgva, nem lesz itt több eredj borért, nem lesz itt több ne lássalak, dögölj, paraszt, nem lesz itt több temesd el az anyád. Nyugalom lesz: cseverészés Jóskával meg Tóth bácsival, sakkparti meg barátságos kínálgatás; nem verik majd hátba seprűnyéllel, ha a szomszédban Marikát a kulcslyuknál guggolva az esti mosakodás közben kilesi.

Nincsen itt egy rendőr, kiáltott fel teljességgel váratlanul az anyám. Megrémisztett ez az érzelemkitörés, mert megéreztem gyengeségét – ahogy hatalmába keríti a félelem s a kétségbeesés a körülöttünk forgó gyűrű, e nem lazuló mobilcsapda feltörhetetlensége, lerázhatatlansága okán. Megrémisztett – elsősorban naivsága miatt, mert hát egyrészt látnia kellett, hogy az utca tökéletesen néptelen, másfelől meg erre a környékre rendőr a lehető legritkább esetben merészkedett, akkor sem egyedül, hanem egy egész hadsereg jött teherautón, kék-fehérre festett Csepelen. Anyám kiáltása ebből adódóan olyannyira abszurd volt, hogy hajszál híján felnevettem, miközben halálosan megijedtem – úgy is mondhatnám, hogy most kezdtem félni igazán. Mindeddig úgy voltam, hogy ez most csupán csak annyiban más, mint amit az ablakból nap mint nap látok, hogy most közelebbről látom, jobban benne vagyok: nincs közöttünk, az események s énközöttem az a védő-óvó másfél emelet. Ez a reggel ezenkívül – az iskolát leszámítva – számomra az égvilágon semmi újat nem hozott: az udvar lakói az egy Motorost leszámítva teljes létszámukban le voltak már ütve, meg voltak már szúrva, a hangosabbja többször is. Csengős Tata nyaka a példának okáért fültől fülig át volt vágva, mikor nemrég kedvezménnyel szabadult – vita támadt odabent, de győztem, mutogatta büszkén a forradást, mikor Jóska holmi alhasi szúrt sebbel dicsekedett. Kétméteres nővérének pedig egy mesteri jobbhorogból kifolyólag leszakadt az álla, a szája állandóan nyáladzott – folyik az agya, mondta a szomszédja, azért ilyen hülye. Úgy nézett ki, mint a meséskönyvemben a fogfájós oroszlán, mert a leszakadt álla alatt megcsomózott moncsicsis törülközővel éjjel-nappal be volt kötve a feje. Úgyhogy ez a helyzet anyámnak volt csak új, akinek nem az udvar felé nyílt az ablaka, így az éjszakai történtekről legfeljebb csak a Déli Hírlap bűnügyi rovatából értesülhetett, ha le nem buktam látványos kialvatlanságom miatt.

Az első nap az iskolában… Az a várakozásokkal teli, bizsergető izgalom… Donászy Magda, meg minden ilyenek… Persze. Már akinek. Másoknak a becsengetés hajszál híján harangozássá változott.

A könyvben felsejlő minden személy- és helyszínbeli hasonlóság látszólagos. (KT)

A szerző a könyv összeállítása idején a Nemzeti Kulturális Alap alkotói támogatásában és a Literarisches Colloquium Berlin ösztöndíjában részesült.

A könyv megjelenését a Péter Horváth Stiftung támogatta.

A könyvbemutatók támogatója a Látványos Grafikai Művek.

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto-facebook
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Király Levente
Borítófotó Szilágyi Lenke

ISBN 978-963-14-3066-0

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0