SERDIÁN

XL

Serdián Miklós György: XL

40 magyar szöveg

Mindig sokat ártott nekem, hogy nyíltan megvetettem azokat, akiket nem becsültem.

Montesquieu: Perzsa levelek

© Serdián Miklós György

© EPL / BUD / HU / EU

www.serdian.org

Epub változat: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5461-0-19

2015 / 7

Előszó

A Magyar naplóból (2003) jó néhány – mára érdektelennek mondható – aktuálpolitikai bejegyzést kihagytam. A 21 magyar szövegből (2004) a Magyar-magyar mesék és a Két kísértet – Flatter, Münich Ferenc utca és a GvL, Lukács György szivarklub – szövegei kerültek be a könyvbe átdolgozva.

A Magyar napló 2003-as kiadásának borítóján a délibábban úszó pusztán fejjel lefelé egy szürkemarha-nyáj nézett a jövőbe. A délibábos beltenyészet az elmúlt tíz évben sem változott sokat. Talán az európai uniós tagságnak köszönhetően nagyobb szerepet kaptak az őshonos magyar állatok.

A Leitmotivot Isaac D’Israeli Írók viszályai című könyvéből kölcsönöztem, ami így hangzik: Vizsgálódásaimat országunkra és általánosságban a legújabb időkre korlátoztam.

A kötet másik meghatározó gondolata – amit egyben a könyv mottójának választottam – a következő: Mindig sokat ártott nekem, hogy nyíltan megvetettem azokat, akiket nem becsültem (Montesquieu: Perzsa levelek).

A 20. sz.-i magyar irodalomban egy ilyen nyílt megközelítés nem volt lehetséges. Azok, akik komolyan vették az alkotói függetlenséget, belső száműzetésbe kényszerültek, munkatáborban végezhették, vagy politikai menekültek lettek, és szembekerültek a belterjességre épülő gondolkodásmóddal.

Budapest, 2015. január 5.

MAGYAR–MAGYAR MESÉK

A palira vett húshegy

A csaszi meg a jósfül

Vörös ügyész libusákkal

Az útszéli lány és az utcasarki lány

Cincimirci

Egy fosőr plusz egy ganajtúró

Hamuka

A csuhás, Kvazimódó bácsi és a mócsingok

PAPÍRFORINTOK

Roberto Carlos | 200

New Man | 500

MA | 1000

Zöldfikár | 2000

Der Duschtempel | 5000

King Steve | 10 000

Söjtöry | 20 000

KÉT KÍSÉRTET

Flatter | Münnich Ferenc utca

GvL | Lukács György szivarklub

MAGYAR NAPLÓ

Január | Londontown

Február | Darwin tévedései

Március | Népdalok

Április | Kafka Magyarországon

Május  | A virsli nagy szaga

Június | Kemény Simon emléke

Július | Aranybányák, ezüstbányák

Augusztus | Goldziher fényképe

Szeptember | Petrarcától keletre

Október | Csodák Országa, Hátsó-Eurázsia

November | München, 1956

December | Napsütésben

Mások naplói | Lord Byrontól B. Ivánig

MAGYARAB LEVELEK

Első levél | Musztafa átkel a Tiszán

Második levél | Tenger, magyar tenger 

Harmadik levél | Új Nagy Magyar Gyökérszótár

Negyedik levél | Salátatörvények

Ötödik levél | Black George és a Fekete Angyal

Hatodik levél | Zugügyvédek, nemzeti jogvédők

Hetedik levél | Kolbászból van a kiskapu

Nyolcadik levél | A legnagyobb szemétdomb felett

Kilencedik levél | A csinovnyik és a fodrászszövetkezet

Tizedik levél | 10

MAGYAR–MAGYAR MESÉK

A palira vett húshegy

Egyszer volt, mert sohasem volt úgy, hogy ne lett volna sehogy, nahát, és biz’ isten: volt egyszer egy rendes hentes.

Én mondom ezt, és ráadásul meg is esküdnék a bili szélén ingázó öreganyám kétnapos szakállára. Meg az öregapám szakállára is megesküdnék, ha lett volna neki valamicske. Na úgy igaz, hogy nagyon, és ez a rendes hentes maga volt a megtestesült jóság. Egyszóval fájin csótány volt, más szóval meg kóser csákó volt.

Szerette is mindenki, ahogy illik. Nagyon.

Történt egyszer, hogy egy arasznyi célzóvízzel többet vett be annál, mint amire hitelesítve volt, és enyhén félmákon hazafelé vontatta magát.

Megfordult a fejében egy s más: például a banya!

Jó lett volna csinálni vele valamit, valami akármit, azt a valamit, ami már nagyon rég nem volt téma köztük.

Na, erre megszaporázta a lépteit, és beszteppelt a házba.

Kicsit az ajtófélfába kapaszkodva odasandít a vizenyősökkel, pont oda, és nem mellé, oda, ahol a bejáratott priccsrésze volt.

És mit látnak szemei, élesben?! Két koponyást, pont azt.

Fele se tréfli, sem nem tréfa, két koponyás virított horpasztóban: a mamme az egyik, a szeletelő unzergyerek a másik.

Ott izzadnak birkózásból kifolyólag egymásba gabalyodva, nem sok, de annyi sincs köztük: egy libazsírpapírnyi rés.

Na, erre a rendes hentes rámeditál egy jó nagyot, átszalad rajta egynéhány jól megtermett ősangyal, de azért dafke nem merevíti ki a balhét.

– Két koponyást látok. De csak nem kaparom elő a véres klopfolót. Mert hát ki a megmondhatója annak, hogy egy meg egy az kettő-e?! Bár két koponyás az két koponyás. De nem az én bajom. Majd eldönti a bölcs rabbi, vagy valaki, aki mondjuk erre jár! Khn, khn… – mormonolta magában és beindult rükvercbe a dögei közé.

Vissza oda, ahonnan jött.