G. István László

Repülő szőnyeg

G. István László

Repülő szőnyeg

(háromszor hetvenhét minta)

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© G. István László, 2015

Felelős szerkesztő: Király Levente

A borító Dubóczky Anna fotóinak

felhasználásával készült

ISBN 978-963-14-3274-9

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését támogatta a

Szőnyegminták

előszó

Hatalmas, tarka, kézzel szőtt szőnyeg ez a könyv, amely mégis varázslatosan könnyed: repül.

Csupa olyan verssel találkozhat benne az olvasó, amelyek kötött formában íródtak. Mi több: azért íródtak, hogy az adott forma jellegzetességeit szemléltessék. De mi szükség van erre? – kérdezhetik. Egyáltalán, van-e szükség manapság a kötött formákra? Korszerű lehet-e egy ilyen vállalkozás, és ha igen, mi a tétje egy ilyen jellegű könyvnek?

A kilencvenes évek elején, amikor a könyv szerzője, G. István László elkezdett verseket írni, viszonylag kevesen használták a fiatal magyar irodalomban a kötött formákat. Ha mégis, akkor többnyire ironikusan, többféle eszközzel is jelezve távolságtartásukat. A babitsi és hozzá kötődő, későbbi újholdas hagyomány és formakultúra az akkor induló költők többsége számára nemcsak kiüresedettnek tűnt, hanem bizonyos értelemben zsákutcának is. Bonyolította a helyzetet, hogy az avantgárd törekvései alig-alig szervültek, a posztmodern kor költőinek tehát utólag mintegy be kellett építeniük költői nyelvükbe ezt a csak félig-meddig behozott, máig feldolgozatlan hiányt, és úgy újragondolni a költői hagyományt, hogy a fő kérdés többé ne a kötött forma–szabadvers egyébként hamis dichotómiája legyen. Vagyis az új nemzedék, mondhatni, pszichoanalízisbe vonult: Petri György, Tandori Dezső és Juhász Ferenc életműve, az ő fellépésükkel bekövetkezett költői fordulat után már nem a nagyapák, Babits Mihály és József Attila örökségét kellett feldolgozniuk, hanem valamit kezdeni a hatvanas évek meghatározó költői által átszűrt és leülepített hagyománnyal. Vagyis kötött formában írni, csak úgy, magáért a formáért, egy időre kifejezetten kínos lett. Ám ez sem tartott túl sokáig. Röviddel ezután, ahogy az lenni szokott, bekövetkezett egy újabb fordulat, és amikor a kilencvenes évek végén egyik-másik induló költő szonettel, netán szonett-koszorúval jelentkezett, a közönség és a szakma felállva tapsolt, mintha addig soha nem látott, ünneplendő teljesítménnyel találkozott volna.

Én a magam részéről azt gondolom, hogy szonettet mindenkinek tudnia kell írni, akinek ez a foglalkozása, hiszen önmagában nem szoktunk külön örülni annak, hogy egy szakács tud főzni, vagy ha egy zongorista tud zongorázni. A kérdés inkább az, hogy mit kezd egy költő ezzel a tudásával, a hagyománnyal, és ezen belül hogyan képes invenciózusan használni a készen kapott kereteket, formákat – és egyáltalán, akarja-e használni őket.

Azok a szerzők, akik soha nem írnak kötött formában, vagy mert nem érdekli őket az ilyesfajta játék, vagy mert erre esetleg nem is képesek, nincs hozzá hallásuk, váltig hangoztatják, hogy a forma eltéríti a költői szándékot, nem enged felszínre törni rejtett tudati tartalmakat, és a külső keretek ornamentikává egyszerűsítik, végső soron hiteltelenítik a megszólalást. Meggyőződésem, hogy a dolog ennél sokkal bonyolultabb. Ha teljesen igazuk volna, akkor a kötött formát valamiféle üres doboznak kellene tekintenünk, amibe a szerző mintegy belegyömöszöli a mondandóját. Ami nem fér bele, azt nem mondja, ami meg kilóg, azt másképp mondja. Nincs tehát igazuk? Vagy csak részben? Ha őszinték vagyunk magunkhoz, és netán fordítottunk már verset, akkor tudjuk, hogy bizony történik ilyesmi, amikor az ember valóban gyömöszöli, hajtogatja a mondatait, vagyis igyekszik úgy játszani a szótagszámmal, hogy megfeleljen a forma követelményeinek.

Csakhogy játék közben történik valami nagyon fontos: ha a szerző egyszerre elég oldott és elég fegyelmezett, vagyis ha kontrollálja és élvezi is a munkát, maga a nyelv kezd el játszani vele, és olyan véletlennek tűnő, ám megmutatkozásuk pillanatában evidenciaként felszikrázó megoldásokat kínál fel, amelyekhez elméje soha nem jutott volna el, ha gondolatai nem a forma labirintusán küzdik át magukat.

Kötött formában tehát szerintem (szinte) bárki tud írni, de ahhoz, hogy az elkészült mű felragyogjon, hogy ne puszta ujjgyakorlatnak tűnjék, hanem a külső kényszerek mellett titokzatos, belső törvényszerűségeknek engedelmeskedő szövegnek, készségszinten kell ismerni a szakmát. Ebben az esetben a rím, a ritmus nem elérendő cél lesz többé, hanem a versben gondolkodás eszköze. A forma ekkor már régen nem héj, burok, nem csupán a változó, illékony gondolat láthatóvá váló körvonala, hanem a felvilágló, megmutatkozó vers maga.

Ha kötött formáról van szó, szokás a korszerűségről és korszerűtlenségről is vitatkozni. Szerintem egy vers bonyolult struktúra, a rímek rendszere, hiánya vagy megléte, a szótagok, sorok szabályos vagy szabálytalan váltakozása csak egyetlen, bár kétségkívül könnyen érzékelhető jellemzője ennek a rendszernek. Ettől még maga a vers bármilyen lehet. Ódivatú, rossz, merészen újító, megdöbbentő, unalmas, üres, vicces: tényleg bármilyen! Még akár korszerű is. Meggyőződésem, hogy az itt olvasható versek kor-szerűek: tükrözik a bennünket körülvevő jelen világ teljességét, ahogyan Weöres Sándor, a nagy előd versei is tükrözték.

G. István László, aki annak idején már szakdolgozatában is Weöres Sándor költészetével foglalkozott, és munkájának az Egy olvasat születése címet adta, később doktori disszertációját is ugyanebből a témából írta. A Dekonstruált ritmika (Ráció Könyvkiadó, Budapest, 2014) a Magyar etűdök első ciklusának verseit vizsgálta. G. István Lászlót, aki – talán ez nem véletlen – zenei és matematikai tanulmányokat folytatott, a versekben megmutatkozó rendszer érdekli, azok a bonyolult, egzakt módon nehezen megragadható struktúrák, amelyek hangzásukkal egyszerre tűnnek organikusan természetesnek és precízen megalkotottnak. Ebben a 2011 ősze és 2014 ősze között keletkezett kötetben, amely tehát három év munkájának anyagát adja közre, elsőként a Szepes–Szerdahelyi Verstan (Gondolat Kiadó, Budapest, 1981) által felsorolt időmértékes formákat próbálta ki. Figyelem: szinte minden olyan időmértékes formát, ami magyarul már létezik vagy magyar nyelven a görög megkötésekkel létrehozható. A fenti könyvben csupán lábjegyzetben szereplő formákat is megkísérelte megmutatni, méghozzá úgy, hogy az adott kísérlet ne csak halott anyag legyen, szavak ritmikus egymásutánja, hanem működő, lélegző, önálló életre kelő vers. A Szepes Erika által írt rész alapján sorra vette az arab, perzsa, szanszkrit formákat, aztán a Szerdahelyi által feldolgozott nyugat-európai strófaszerkezeteket is.

Már ez önmagában lenyűgöző, hiszen ezek ismerete és demonstrálása igazán bravúros kísérlet. De még nem költészet.

Engem nemcsak a formai tudás nyűgöz le, vagy nem elsősorban az. Inkább az, hogy G. István Lászlónak sikerült egy olyan kötetet megírnia, amelyik szorosan illeszkedik saját költői életművébe, amelynek darabjain átüt saját költői vízjele, és amelyik egyszersmind játékos tankönyvként is felfogható. Szerepel itt japán, koreai, burmai, khmer, maláj, vietnami forma, sőt, néhány kelta versképlet is, de olvasás közben egyszer sem támad az a kínos érzésünk, hogy egy katalógusban lapozgatunk.

Inkább megrendítő, ritka pillanatokat élünk át. A forma hálóján fennakad a titok, és mi közelről rácsodálkozhatunk. A Túlvilági tűnődés, a Korrajz, az Öreg hangra vagy a Nagy fehérség – hogy csak néhány kiemelkedően szép darabot említsek – soha nem született volna meg, ha a szerzőnek nincs az az elszánt és őrült ambíciója, hogy sorra vegye ezeket a formákat.

Verset írni számára érzékelhetően a legnagyobb öröm: a világban felvillanó tünékeny összefüggések átélésének és megragadásának legadekvátabb módja. Ezt az örömöt az olvasó is újraéli, hiszen verset nem csak írni, olvasni is öröm. És őszintén, túl a formán és túl a költészeten: ki ne akarna szőnyegen repülni?

Tóth Krisztina

„Verstani szőnyegem erre repül, jegyeket beszerezni!

Állóhely van még, végig szép lesz a kilátás.”

(gyors-lassú hexameter{1})

  1. Delíriumos sün

(periodikus hexameter bukolikus dierézissel{2})

Álmos a sün, mert éjszaka dőzsölt, összezavarták:

este a reggelt, reggel az estét várja szegényke.

  2. Magyar virtus

(katenoplion hexameter, penthémimerésszel{3})

Szőrivel üld a lovat, mert nyerge kifordul alólad,

nincs ügetésre időd, rajtad csak a vágta segíthet.

  3. Egyenlőtlen küzdelem

(szapphikus hexameter, hepthémimerésszel, Hermann-híd{4})

„Megváltozhat a hangulatom”, kiabálja a medve.

Dörgő szózata mégsem ijeszt: kiterítem ebédre.

  4. A kávézás politikája

(kaimakótosz hexameter{5})

Légy inkább levegő: feketézzél felszabadultan!

  5. A tó titka

(müúrosz hexameter trithémimerésszel, bukolikus híd){6}

Alszik a tó. Ha a felszine megroppan: törik a jég.

Hogyha figyel, mire lelke aláhullik – kiszabadul.

  6. Gyászoló kacsa

(szpondeiadzón, harmadtrochaikus metszet{7})

Nézd, nincs kiskacsa köztük, az éjszaka mind elvitték.

Fel-felsejlik az árnya. Amíg hiszi: együtt úsznak.

  7. Özönvíz előtt

(akephalosz hexameter){8}

Ragyog az ég. Fellobban a felhő, újra vihar jön.

Mihez kezd az eső? Még úgy dönt, abba se hagyja!

  8. Tűz múltán

(lagarosz sztikhosz – puha hexameter{9})

Végre elfogy a láng: sóhajt a szénfejü cinke.

Hogyha erdőtűz ég, füstbe fojtja a fákat.

  9. Weöres dala

(pentameter{10})

Egyszer volt szerelem: csöndbe borult a világ.

Kétszer volt szerelem: zúghat az erdei táj.

Több szerelem sose volt: meg se születtem ezért.

 10. Tenger

(leoninus hexameter{11})

Nem született tenger,

(csak a lélek hisz születésben),

lelket nem fogad el,

hisz a hullámzás erejében.

{1} A hexameter hat verslábból áll. Az ötödik láb daktilus (–UU), a hatodik spondeus (––). A többi láb vagy daktilus, vagy spondeus. A sorok utolsó szótagja a legtöbb versnél közömbös hosszúságú (ancepsz). A gyors hexameterben a hatodik lábon kívül minden láb daktilus – a lassúban pedig az ötödik lábon kívül mindegyik spondeus.

{2} A periodikus hexameterben DSDSDS lábsorrenddel a daktilusok és a spondeusok felváltva követik egymást. A bukolikus dierézis a negyedik láb után szóhatárt helyez el – itt a metszet nem lábat, hanem lábhatárt metsz (dierézis).

{3} A katenoplion hexameterben DDSDDS sorrendben követik egymást a daktilusok és a spondeusok. A penthémimerész a harmadik láb első szótagja után helyezi el a szóhatárt – ez a metszet a lábmetszés miatt cezúra, és nem dierézis.

{4} A szapphikus hexameterben SDDDDS sorrendben követik egymást a spondeusok és a daktilusok. A hepthémimerész a negyedik láb első szótagja utáni cezúra (itt van szóvég). A hidak tiltott vagy kerülendő szóvégek szabályai. A Hermann-hídban a negyedik láb két rövid szótagja közti szóvéget kell áthidalni (elkerülni).

{5} A kaimakótosz hexameterben az egymást követő szavak rendre egy szótaggal hosszabbak: 1-2-3-4-5 szótagos szavak követik egymást.

{6} A müúrosz vagy csonkavégű hexameter hatodik lábának első hosszú szótagja helyett rövid áll. A trithémimerész a második láb első szótagja utáni cezúra. A bukolikus hídban a bukolikus dierézist kell áthidalni.

{7} A szpondeiadzónban az ötödik láb daktilus helyett spondeus. Ilyenkor a negyedik lábnak kell daktilusnak lennie. A harmadtrochaikus metszetes sorban a harmadik láb daktilus, és a cezúra a láb első rövid szótagja után áll.

{8} Az akephalosz hexameterben az első láb hosszú szótagja helyett rövid áll. Ritkábban jambus (U–) áll az első láb helyén – ezt a sort is akephalosznak hívjuk.

{9} A lagarosz sztikhoszban az első vagy a negyedik láb trocheus lesz a spondeus vagy a daktilus helyett.

{10} A pentameter két hémiepesz (lásd 15. vers) kólon kapcsolata. Az első hémiepeszben egy helyen állhat két rövid szótag helyén egy hosszú is, a másodikban eredetileg nem.

{11} A leoninus rímes időmértéket jelent. A hexameterben itt a penthémimerészes metszetek és a hexameter sorvégei rímelnek egymással. A metszeteket külön sorba írtam.