ABADDON

KAPUJA

A TÉRSÉG HARMADIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

Copyright © 2013 by Daniel Abraham and Ty Franck

James S. A. Corey: Abaddon’s Gate

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2014

Hungarian translation © Fumax Kft., 2014

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt az e-könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani, másolni vagy bármely formában az interneten közzétenni.

Minden ilyen cselekedetet azonnali jogi lépések követnek!

ISBN 978-615-5514-23-4

Walter Jon Williamsnek,
aki megmutatta nekünk, hogyan csináljuk, és
Carrie Vaughnnak, aki gondoskodott róla,
hogy ne szúrjuk el túlságosan.

Prológus: Manéo

Manéo Jung-Espinoza – a barátainak a Ceres Állomáson csak Néo – az Y Quének elkeresztelt kis hajója pilótafülkéjében kuporgott. Csaknem három hónap után talán ötven óra lehetett még hátra addig, hogy történelmet írjon. Az étel két napja elfogyott. A még megmaradt ivóvize mindössze fél liter visszaforgatott vizelet volt, ami többször átment már rajta, mint azt számon tudta volna tartani. Mindent, amit kikapcsolhatott, kikapcsolt. Deaktiválta a reaktort. Még mindig működtek a passzív detektorok, de aktív érzékelőkre nem támaszkodhatott. A pilótafülkében kizárólag a kijelzők szórt háttérfénye világított. A pokróc, amelybe beburkolózott – a rögzítőkbe tűrve a sarkait, hogy ne lebegjen el tőle –, még csak nem is elektromos volt. A nyílt frekvenciás és az irányított sugárnyalábú adót egyaránt kikapcsolta, a transzpondert pedig szétégette, még mielőtt felfestette volna a nevet a hajótestre. Nem azért repült el idáig, hogy valami véletlenszerű elektromos jel elárulja a flottilláknak, hogy közeleg.

Még ötven óráig – sőt, kevesebbig – csupán annyit kellett tennie, hogy észrevétlen maradjon. És hogy ne rohanjon bele semmibe, de ez már en las manos de Dios, vagyis Isten kezében volt.

Egyik unokatestvére, Evita vezette be őt a parittyák földalatti társaságába. Ez három éve történt, nem sokkal a tizenötödik születésnapja előtt. A család üregében múlatta az időt – édesanyja bement dolgozni a víztisztító üzembe, édesapja az általa felügyelt hálózatkarbantartó csoportnak tartott értekezletet, Néo pedig otthon maradt, és abban a hónapban már negyedik alakalommal lógott az iskolából. Amikor a rendszer bejelentette, hogy valaki az ajtó előtt várakozik, arra tippelt, hogy az iskola biztonsági emberei akarják elkapni iskolakerülésért. Ehelyett Evita állt odakinn.

Édesanyja nővérének lánya két évvel volt idősebb nála. Vérbeli övbéli. Mindkettejüknek nyúlánk, vékony volt a teste, de a lány ténylegesen onnan származott. Néo azóta érzett valamit iránta, hogy először látta a lányt. Arról álmodozott, milyen lehet ruhátlanul. Milyen érzés lehet megcsókolni. Most pedig eljött hozzá, amikor rendelkezésére állt az egész lakás. Néo szíve a megszokottnál háromszor sebesebben vert, mielőtt ajtót nyitott.

– Esá, bratranec – köszönt a lány mosolyogva, egyik kezét felvonva.

– Hoy – felelte Néo, miközben igyekezett fesztelennek és nyugodtnak mutatkozni. A Ceres Állomásként ismert hatalmas űrvárosban nőtt fel, akárcsak a lány, ám édesapja alacsony, zömök termete egyértelműen arról árulkodott, hogy földi. Néo éppúgy joggal használhatta az Öv kozmopolita szlengjét, mint a lány, ám Evita szájából természetesnek hangzott. Amikor a fiú beszélt így, mintha más dzsekijét vette volna fel.

– A kikötőnél gyülekezik pár coyo. Silvestar Campos visszajött – jelentette be a lány, és hetykén előretolta a csípőjét, a szája puha volt, akár egy párna, ajka ragyogott. – Vienes mit?

– Que no? – vágta rá a fiú. – Amúgy sincs jobb dolgom.

Később rájött, hogy unokatestvére azért vitte el, mert Mila Sana, egy nála valamivel fiatalabb, lóarcú marsi lány belezúgott, és mind úgy gondolták, hogy vicces lesz figyelni, ahogy a csúnya belsőbolygóbeli bakfis mindenfelé a félvér srác után kutyagol, de ekkorra már Néo nem törődött vele. Megismerkedett Silvestri Camposszal, és hallott a parittyarepülésről.

Így működött: valami coyo összerakott egy csónakot. Előfordult, hogy szerzett egy roncsot. Vagy maga eszkábálta össze. Többnyire legalább egy részét lopta. Nem kellett hozzá sokkal több, mint egy fáklyahajtómű, egy présülés és elegendő víz meg levegő, hogy megcsinálja. Ezután már csak a röppályát kellett megtervezni. Az Epstein nélkül a fáklyahajtómű túl gyorsan elégette a fűtőelemeket ahhoz, hogy bárkit eljuttathatott volna bárhova. Legalábbis segítség nélkül. A trükk abban állt, hogy az égetést – és a legjobbak csupán egyetlen égetést használtak – úgy tervezzék meg, hogy az lehetővé tegye a gravitációs gyorsítást, hogy a hajó magába szívja egy bolygó vagy hold sebességét, és olyan messze eljusson, ameddig a löket elviszi. Aztán már csak azt kellett kitalálni, hogyan jusson vissza anélkül, hogy meghalna. Az egészet végigkövette egy kétszeres titkosítású fekete hálózat, amit pont olyan nehezen lehetett feltörni, mint amilyen technológiával a Loca Greiga vagy az Aranyág dolgozott. Talán épp ők működtették. Illegálisabb nem is lehetett volna a dolog, és volt, aki fogadásokat kötött. Veszélyes, de épp ez volt a lényeg. Aztán, amikor visszaérkeztél, mindenki tudta, ki vagy. Elterpeszkedhettél a raktárbuliban, és azt ihattál, amit csak akarsz, és úgy beszélhettél, ahogy csak akarsz, és kedvedre a tenyeredbe vehetted Evita Jung jobb mellét, és a lány még csak le sem hámozta róla az ujjaidat.

És egyik pillanatról a másikra Néo, aki addig nem különösebben érdeklődött semmi iránt, határozott célt tűzött ki maga elé.

– Az embereknek azt nem szabad elfelejtenie, hogy a Gyűrűnek nincs varázsereje – magyarázta a marsi nő. Az elmúlt hónapokban Néo rengeteg időt töltött azzal, hogy a Gyűrűről szóló hírműsorokat nézte, és ez idáig ez a nő tetszett a legjobban neki. Csinos arc. Kellemes akcentus. Nem volt annyira vastag, mint egy földi, de az Övhöz sem tartozott. Akárcsak ő. – Egyelőre nem értjük, és talán még évtizedekig nem is fogjuk érteni. Ám az elmúlt két év a kerék feltalálása óta a legjelentősebb áttörésekhez vezettek az anyagtechnológia terén. Az elkövetkező tíz-tizenöt éven belül elterjednek majd az olyan alkalmazások, amelyeket a Gyűrű megfigyelésének köszönhetően tanultunk, és ez…

– Egy. Mérgezett. Fa. Gyümölcse – szólalt meg a nő mellett ülő coyo. – Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a megépítéséhez tömeggyilkosság kellett. A Protogen és a Mao-Kwik bűnöző elemei és szörnyetegei az ártatlan lakosságra szabadították rá ezt a fegyvert. Azzal a mészárlással kezdődött ez az egész, és ha hasznot húzunk belőle, akkor mindannyian bűnrészességet vállalunk ebben.

A kép a műsorvezetőre váltott, aki elmosolyodott és a fejét ingatva nézett az aszott arcúra.

– Kimble rabbi – fordult hozzá a műsorvezető –, kapcsolatba kerültünk egy vitathatatlanul idegen eredetű mesterséges tárggyal, amely elfoglalta az Eros Állomást, valamivel több mint egy éven át a Vénusz légkörének kegyetlen forróságában főtt, aztán egy kevéssel az Uránusz pályáján kívülre juttatott egy gigantikus szerkezetegyüttest, és felépített egy ezer kilométer széles gyűrűt. Nem gondolhatja komolyan, hogy mindezen tényeket figyelmen kívül kellene hagynunk.

– Himmler dachaui hipotermiás kísérletei… – kezdett bele az aszott arcú coyo, miközben fenyegetően ingatta mutatóujját, de most a csinos marsin volt a sor, hogy félbeszakítsa.

– Ha lehet, túlléphetnénk az 1940-es éveken – mondta, és mosolyából azt lehetett kiolvasni, hogy: Próbálok kedves lenni, de fogd be a pofád! – Itt nem űrbéli nácikról beszélünk. Ez az emberiség történetének legfontosabb pillanata. A Protogen rettenetes szerepet játszott benne, és megbűnhődtek ezért. De most meg kell…

– Nem űrbéli nácik! – üvöltötte a vén coyo. – A nácik nem az űrből származnak. Itt élnek közöttünk. Ők az emberi természet legrosszabb oldalának szörnyetegei. Azzal, hogy profitálunk ezekből a felfedezésekből, azt a módot törvényesítjük, ahogyan eljutottunk hozzájuk.

A csinoska az égre emelte a tekintetét, aztán úgy nézett a műsorvezetőre, mint akinek segítségre lenne szüksége. A műsorvezető vállrándítással felelt neki, amivel még jobban feldühítette az öreget.

– A Gyűrű bűnös kísértés – ordította a vén coyo. A szája sarkában apró fehér pöttyök jelentek meg, amelyeket a vágó kifejezőbbnek látott meghagyni.

– Nem tudjuk, hogy mi az – vágott vissza a csinoska. – Abból kiindulva, hogy a földtörténeti őskorban, egysejtű lényekkel kellett volna elvégeznie a feladatát, és végül a Vénuszon kötött ki egy végtelenül összetettebb szubsztrátummal, valószínűleg egyáltalán nem működik, annyit azonban kijelenthetek, hogy a kísértéshez és a bűnhöz semmi köze.

– Áldozatok. A maga „összetett szubsztrátuma” az ártatlanok megfertőzött tetemeiből áll!

Néo levette a hangot, és egy darabig csak azt figyelte, ahogy egymással vitatkozva gesztikulálnak.

Hónapokba telt megterveznie az Y Que röppályáját, megtalálnia az időpontot, amikor a Jupiter, az Europa és a Szaturnusz mind a megfelelő pozícióba kerül. Az időablak olyan szűk volt, mintha fél kilométerről kellett volna eltalálnia dobónyíllal röptében egy muslica szárnyát. Szorosan el kellett haladnia a Jupiter holdja mellett, aztán olyan közel a gázóriáshoz, hogy az kis híján magához rántsa. Aztán megint ki a hosszú úton a Szaturnusz felé, hogy még több energiát szívjon fel a bolygó keringési sebességéből, majd tovább ki a feketeségbe, immár újabb gyorsulás nélkül, de gyorsabban, mint azt bárki el tudná képzelni egy kis űrladikról. Keresztül több millió kilométernyi vákuumon, hogy telibe találjon egy szúnyog segglyukánál is parányibb pontot.

Néo elképzelte, milyen képet fognak vágni a Gyűrű körül várakozó tudományos és katonai űrhajókon, amikor a transzponder nélkül és ballisztikus röppályán mozgó kis hajó hirtelen felbukkan a semmiből, és százötvenezer kilométer per órás sebességgel egyenesen keresztülszáguld a Gyűrűn. Ezután gyorsan kell majd cselekednie. Ahhoz nem maradt elég üzemanyaga, hogy teljesen visszavegye a sebességét, ahhoz viszont kellően le tud lassítani, hogy egy mentőhajóval utolérhessék.

Valamennyi időt lehúz majd a sitten, ez egészen biztos. Talán két évet, ha a bírók szemétkedni akarnak. Viszont megérte. Már csak a fekete hálózatról érkező üzenetek miatt megérte, ahol az összes ismerőse követte őt, közben pedig folyamatosan és egyre hangosabban zúgott az a szentségit, ez megcsinálja kórusa. Be fogja írni magát a történelembe. Az emberek még száz év múlva is emlegetni fogják minden idők legtökösebb parittyarepülését. Hónapokat vesztegetett el az Y Que megépítésével, ennél is többet az úton, aztán letölti még az idejét a börtönben. De megérte. Örökké élni fog.

Húsz óra.

A legnagyobb veszélyt a Gyűrűt körülvevő flottilla jelentette. A Föld és a Mars hónapokkal ezelőtt trottyos vénemberré verte szét egymás hadiflottáját, de ami megmaradt belőlük, annak zöme most a Gyűrű környékén állomásozott. Esetleg a belső bolygóknál, de Néónak ezekkel nem kellett törődnie. Úgy húsz-harminc nagy hadihajó tartotta szemmel egymást, miközben a rendszerben fellelhető összes tudományos űrjármű a Gyűrűtől alig pár ezer kilométerre leskelődött, hallgatózott és lebegett óvatosan. A haditengerészet csupán azért vonult fel, nehogy bárki hozzá merjen nyúlni. Rettegtek – mindannyian. Hiába zsúfolták be azt a rengeteg fémet és kerámiát az űr egyetlen apró zugába, hiába, hogy a Gyűrű ezer kilométer széles belső felülete relatíve parányinak számított, annak esélye, hogy bármibe beleütközzön, elhanyagolható volt. Sokkal több volt ott a semmiből, mint a valamiből. És ha mégis belerohanna a flottilla egyik hajójába, már nem lesz módja idegeskedni emiatt, ezért a Szűzanyára bízta magát, és nekilátott beüzemelni a nagy sebességű kamerát. Amikor végül megtörténik, olyan gyorsan fog lezajlani az egész, hogy addig nem is tudhatja majd, hogy telibe trafálta-e a célt, amíg ki nem elemezte az adatokat. Arról pedig gondoskodni akart, hogy legyen felvétel. Visszakapcsolta az adóvevőit.

– Hoy – köszönt bele a kamerába –, itt Néo. Néo solo. Az Y Que souverän Öv-versenyhajó kapitánya és legénysége. Mielistä rám. Hat óra van hátra a legbrutálabb átcsusszanásig, mióta Isten megalkotta az embert. Es pa mi mama, az édes Sophia Brunért teszem és Jézusért, urunkért és megváltónkért. Figyeljetek jól. Egy pislantás és elszalasztottátok, que sa?

Visszanézte a fájlt. Úgy nézett ki, akár a mosott szar. Valószínűleg maradt még ideje; leborotválhatná a nyamvadt kis szakállát, és legalább a haját hátraköthetné. Ha nem hanyagolta volna a napi testgyakorlást, most nem nézett volna ki ennyire nyápicnak. Késő bánat. Viszont eljátszadozhatna a kamera szögével. Ballisztikus röppályán haladt. A tolóerő keltette gravitáció miatt nem igazán kellett aggódnia.

Még két szögből próbálkozott, mire kielégítette a hiúságát, aztán átkapcsolt a külső kamerákra. Bemutatkozása tíz másodpercnél valamivel hosszabbra sikerült. Mínusz húsz másodpercnél indítja majd az adást, aztán átvált a külső kamerákra. Másodpercenként több mint ezer képkocka, és még így is előfordulhat, hogy két képkocka között lemarad a Gyűrű. A legjobbat kellett remélnie. Most már nem igazán szerezhet új kamerát, még ha létezne is jobb.

Megitta a maradék vizét, és magában bosszankodott, amiért nem pakolt el több ennivalót. Egy tubus fehérjekása könnyen lecsúszott volna. Hamarosan erre is sor kerül. Valamelyik földi vagy marsi hajó fogdájába dugják, ahol lesz tisztességes vécé, ivóvíz meg fogdakoszt. Már alig várta ezt.

Szendergő kommrendszere felébredt, és panaszosan felvijjogott egy irányított sugárnyaláb miatt. Néo megnyitotta a kapcsolatot. A titkosítás azt jelentette, hogy a fekete hálózatból érkezett, és elég régen elküldték ahhoz, hogy itt elérje őt. Rajta kívül valaki más is felvágni igyekezett.

Evita még mindig gyönyörű volt, de immár jóval nőiesebb, mint amikor Néo elkezdte összegyűjteni a pénzt és a roncsalkatrészeket, hogy megépítse az Y Quét. Még öt év, és a lány átlagossá válik. Habár Néo szívét még akkor is meg fogja dobogtatni.

– Esá, bratranec – köszöntötte a lány. – A világ szeme. Toda auge. Az enyém is.

Evita elmosolyodott, és Néo egyetlen pillanatig úgy hitte, hogy talán fel fogja húzni a szoknyáját. Hogy szerencsét hozzon. Az irányított sugárnyaláb bontotta a kapcsolatot.

Két óra.

– Megismétlem, a Lucien marsi fregatt hívja a Gyűrű felé közeledő azonosítatlan hajót. Haladéktalanul válaszoljon, különben tüzet nyitunk.

Három perc. Túl hamar észrevették. A gyűrű még mindig hárompercnyire volt, és kevesebb mint egynél korábban nem lett volna szabad meglátniuk.

Néo megköszörülte a torkát.

– Nem szükséges, que sa? Itt az Y Que versenynaszád a Ceres Állomásról.

– Nincs bekapcsolva a transzpondere, Y Que.

– Tönkrement, oké? Elkelne egy kis segítség ehhez.

– A rádiója kifogástalanul működik, mégsem hallok vészjelet.

– Nem vagyok veszélyben – felelte a fiú, és az így nyert másodpercekért elhúzott minden szótagot. Beszéltethette őket. – Épp csak ballisztikus röppályán haladok. Beindíthatom a reaktort, de az pár percbe fog telni. Talán segíthetnének, mit szól?

– Zárt területre hatolt be, Y Que – közölte a marsi, és Néo érezte, hogy arcán egyre szélesebbre húzódik a mosoly.

– Nem ártok – mondta. – Nem ártok. Megadom magam. Csak kicsit le kell lassítanom. Pár másodperc, és beindítom a hajtóművet. Nem kell betojni.

– Tíz másodperce van, hogy letérjen a Gyűrű felé tartó pályáról, különben tüzet nyitunk.

A félelmet diadalnak érezte. Megcsinálja. Egyenesen a Gyűrű felé tartott, és ezzel a frászt hozta rájuk. Egy perc. Elkezdte bemelegíteni a reaktort. Ezen a ponton már nem is kellett hazudnia. Az érzékelők teljes sora aktiválta a rendszerindító szekvenciát.

– Ne lőjenek! – kérte, miközben magában farokhúzogató mozdulatot tett. – Kérem, uram, ne lőjön le! Lelassítok, amilyen gyorsan csak tudok.

– Öt másodperce van, Y Que.

Harminc másodperce volt. Bekapcsoltak a barát-ellenség monitorok, amint a hajó teljes rendszere működésbe lépett. A Lucien egészen közel fog elhaladni mellette. Talán hétszáz kilométerre. Nem csoda, hogy észrevették. Ebből a távolságból az Y Que közeledtére az összes taktikai kijelzőn színes fények villódznak, akár egy karácsonyfán. Csak balszerencse, semmi több.

– Felőlem lőhet, ha akar, de a lehető leggyorsabban próbálok megállni – mondta.

Megszólalt az állapotriasztás. Két újabb pont tűnt fel a kijelzőn. Az hijo de puta tényleg torpedókat lőtt ki rá.

Tizenöt másodperc. Sikerülni fog. Sugározni kezdett, és bekapcsolta a külső kamerát. A Gyűrű valahol odakint volt, ezer kilométeres kiterjedése még mindig túl keskenynek és sötétnek bizonyult ahhoz, hogy szabad szemmel kivehesse. Csak a csillagokkal teleszórt széles mennyboltozatot látta.

– Ne lőjenek! – kiáltotta a marsi fregattnak. – Ne lőjenek!

Három másodperc. A torpedók sebesen közeledtek.

Egy másodperc.

A csillagok egyszerre hunytak ki.

Néo megérintette a monitort. Semmi. A barát-ellenség semmit sem mutatott. Sem fregattot. Sem torpedókat. Semmit.

– Na ez – motyogta maga elé, senkihez és semmihez sem intézve szavait – fura.

A kijelzőn valami kéken vibrálni kezdett, Néo pedig előrébb húzódzkodott, mintha attól, hogy pár ujjnyival közelebb kerül a képernyőhöz, hirtelen minden érthetővé válna.

A több g-s riasztást beindító érzékelőknek egy másodperc ötszázad részére volt szükségük ahhoz, hogy kioldjanak. Az áramkörbe épített riasztónak újabb egy háromszázad másodperc kellett, hogy reagáljon, és áramot juttasson a vörös LED-be meg a vészjelző szirénába. A konzol apró jelzőfényének, amely kilencvenkilenc g-s figyelmeztetésnél beadta a kulcsot, végtelen lassúságú fél másodpercbe telt, hogy begerjessze fénykibocsátó diódáit. Addigra Néóból csupán vörös paca maradt a pilótafülkében, miután a lassulás egy idegvégződés kisülésénél rövidebb idő alatt áttaszította őt a képernyőn és nekipréselte a túloldali válaszfalnak. A hajó öt hosszú másodpercen át recsegett és nyikorgott, miközben nem egyszerűen lassítani próbált, hanem lelassították.

A síri sötétségben a külső nagy sebességű kamera tovább sugárzott, másodpercenként ezer képkockát adott le a semmiről.

Aztán pedig valami másról.

Első fejezet: Holden

Amikor kisfiú korában még a Földön élt a kéklő szabad ég alatt, egyik édesanyját három éven át csillapíthatatlan migrének gyötörték. Épp eléggé nehéz volt látni, ahogy sápadtan és verejtékezve szenved, a rohamhoz vezető tüneteket pedig, ha lehet, még rosszabbul viselte. Előfordult, hogy édesanyja épp takarított, vagy ügyvédi irodájának iratain dolgozott, amikor görcsösen megrándult a bal keze, és olyan erővel szorult ökölbe, hogy kidagadtak rajta az erek és az inak, mintha elpattanni akarnának az erőfeszítéstől. Ezután a tekintetét nem tudta összpontosítani, pupillája kitágult, mígnem kék szeme szinte teljesen feketének hatott. Ahhoz hasonlított, mint amikor valaki gutaütést kap, és Holden mindig azt hitte, hogy ezúttal tényleg bele fog halni.

Akkoriban hatéves volt, és sosem árulta el a szüleinek, mennyire felzaklatják őt a rohamok, vagy hogy menyire retteg tőlük, még amikor úgy tűnt is, hogy átmenetileg minden rendben. A félelem megszokottá vált. Szinte számított rá. Ennek enyhítenie kellett volna a rettegést, és talán enyhítette is, ám helyét a csapdába esettség érzése vette át. A támadás bármelyik percben megindulhatott, és nem lehetett elkerülni.

Mindent megmérgezett, még ha csupán egy kicsit is.

Olyan érzés volt, mintha kísértenék.

– A bank mindig nyer – ordította Holden.

Ő és a legénység – Alex, Amos, Naomi – a Ceres legdrágább szállodájának VIP bárjában ültek, egy kizárólag nekik fenntartott asztalnál.
A nyerőgépek csengettyűi, füttyei és digitalizált hangjai még itt is kellően hangosak voltak ahhoz, hogy lehetetlenné tegyenek bármiféle könnyed társalgást. Azt a néhány frekvenciát, amit nem uraltak, tökéletesen kitöltötte a pachinko gépek éles csattogása és a kaszinó három színpadának egyikén zenélő együttes mélybasszus dörgése. Ez az egész áthatolhatatlan hangzuhataggá olvadt össze, amitől vibráltak Holden belei és csengett a füle.

– Mi van? – üvöltött vissza Amos.

– A végén mindig a bank nyer!

Amos lebámult a maga előtt hatalmas halomban álló zsetonokra. Alexszel épp megszámolták és elosztották a rakást, mielőtt ismét belevetették magukat a játékasztalok erdejébe. Holden ránézésre úgy tippelte, hogy nagyjából tizenötezer ceresi új jent nyerhettek az elmúlt órában. Impozánsan mutatott. Ha most abba tudnák hagyni, egy vagon pénzzel lennének gazdagabbak. Persze nem fogják abbahagyni.

– Oké – mondta Amos. – Szóval?

Holden elmosolyodott, és vállat vont.

– Semmi.

Ha a legénysége kikapcsolódásként el akart veszíteni pár ezer dolcsit a Black Jack asztalnál, mi jogon akadályozhatná meg ezt? Az igazat megvallva ettől még csak meg sem csappant volna észrevehetően az az összeg, amit a legutóbbi négy hónapban elvégzett munkákért kaptak. Az év rendkívül jövedelmezőnek ígérkezett.

Holden rengeteg hibát követett el az elmúlt három esztendőben. Az ellenben, amikor úgy döntött, hogy többé nem lesz a KBSz verőlegénye, ehelyett független biztonságiként dolgozik tovább, nem tartozott közéjük. A pár hónap alatt, mióta szabadúszó futár- és kísérőhajóként hirdette magát, a Rocinante hét megbízást vállalt el, és mindegyik jövedelmezőnek bizonyult. A befolyt összegből az orrától a tatjáig felújították a hajót. A naszád jó pár kemény évet tudott le, és elkelt már neki némi kényeztetés.

Amikor ezzel elkészültek, még mindig több pénzük maradt a közös számlán, mint amennyit hirtelenjében el tudtak volna költeni, ezért Holden kívánságlistát állíttatott össze a legénységgel. Naomi már kifizette a válaszfalat, amelyet úgy alakítottak ki, hogy egybenyissa kettejük kabinjait. Most már volt kétszemélyes ágyuk és elegendő helyük ahhoz, hogy körbe is tudják járni. Alex felhívta a figyelmet a korszerű katonai torpedók beszerzésének nehézségeire, és egy hajógerincre erősíthető sínágyúval szereltette fel a Rocit. Ez jóval nagyobb ütőerőt biztosított a pontvédelmi ágyúknál, és muníció gyanánt csupán kétfontos volfrámlövedékek kellettek hozzá. Amos harmincezret költött el kiegészítő alkatrészekre a hajtómű feljavításához, amikor útközben megpihentek a Callistón. Amikor Holden megemlítette, hogy a Roci már így is olyan gyorsulásra képes, hogy végezzen a legénységgel, és megérdeklődte, ezek után mi értelme feljavítani, Amos ezt felelte:

– Mert ez a cucc félelmetesen menő.

Holden csak bólintott, elmosolyodott, és kifizette a számlát.

A kezdeti szédítő költekezésroham után még mindig elég pénzük maradt, hogy a Canterburyn kapott fizetés ötszörösét osszák ki maguk között, és eleget félretegyenek ahhoz, hogy a következő két évtizedben vízzel, levegővel és fűtőelemekkel lássák el a hajót.

Mindez valószínűleg időleges. Lesznek még szűkebb esztendők, amikor semmilyen munka nem akad, és takarékoskodniuk kell, hogy beérjék azzal, amijük van. Ám ma még nem ez volt a helyzet.

Amos és Alex végzett a zsetonjaik összeszámlálásával, és üvöltve magyarázták Naominak a huszonegyezés finomságait, hátha sikerül rábeszélniük, hogy tartson velük az asztalokhoz. Holden intett a pincérnek, aki tüstént odaszaladt, hogy felvegye a rendelést. A VIP bárban nem lehetett az asztali képernyőkön rendelni.

– Milyen skót whiskyjük van, ami valódi gabonából készült? – érdeklődött Holden.

– Többféle ganymedesi párlattal szolgálhatunk – felelte a pincér. Már megtanulta a fortélyát, hogyan harsogja túl a zsivajt anélkül, hogy erőltetné a hangszálait. Rámosolygott Holdenre. – Viszont jó ízlésű földi úriemberek számára félretettünk néhány üveg tizenhat éves Lagavulint.

– Úgy érti, valódi skót whiskyt Skóciából?

– Egészen pontosan Islay szigetéről – válaszolta a pincér. – Kettőszáz egy üveg.

– Azt kérem!

– Igenis, uram, és négy poharat.

A pincér finoman fejet hajtott, és visszasietett a bárpulthoz.

– Most huszonegyezni fogunk – szólalt meg nevetve Naomi. Amos lehúzott egy rakás zsetont a tálcájáról, és áttolta az asztal túloldalára a lánynak. – Van kedved jönni?

A szomszéd teremben elhallgatott a zenekar, a háttérzaj pedig pár másodpercre már-már elviselhető szintre esett vissza, mielőtt valaki slágereket kezdett bömböltetni a kaszinó hangrendszerén.

– Várjatok még pár percet! – marasztalta őket Holden. – Vettem egy üveggel valami finomból, és szeretnék még egyet inni az egészségünkre, mielőtt szétválunk estére.

Amos türelmetlennek tűnt, amíg az üveg meg nem érkezett, aztán hosszú másodperceken át a szemével dédelgette a címkét.

– Ja, oké, ezért tényleg érdemes volt várni.

Holden mindenkinek öntött egy pohárral, aztán felemelte a sajátját.

– A legjobb hajóra és legénységre, akivel valaha bárkinek osztályrésze lehetett szolgálni, és arra, hogy megfizetnek minket.

– Arra, hogy megfizetnek minket! – visszhangozta Amos, aztán mindannyian lehajtották a whiskyt.

– Az ördögbe is, kapitány – szólalt meg Alex, aztán a kezébe vette az üveget, hogy jobban megnézhesse. – Felvihetnénk ebből a Rocira? Levonhatod a fizetésemből.

– Támogatom – helyeselt Naomi, aztán fogta az üveget, és kitöltött még négy pohárral.

Pár percre megfeledkeztek a zsetonok halmairól és a kártyaasztalok csábításáról. Holden pedig pontosan ezt akarta elérni. Hogy még néhány pillanatig együtt tartsa ezt a társaságot. Korábban akárhány hajón szolgált, a kikötés azt jelentette, hogy végre alkalma adódik pár napra elszakadni a jól ismert arcoktól. Többé nem. Ezzel a legénységgel nem. Azzal fojtotta el a késztetést, hogy érzelgős „Szeretlek benneteket!”-tel búcsúzzon tőlük, hogy lehajtott még egy whiskyt.

– Még egy utolsó pohárral, mielőtt indulunk – mondta Amos, és megragadta az üveget.

– Ki fog ütni – válaszolta Holden, és eltolta magát az asztaltól. A vártnál kicsivel többet integetett útban az illemhely felé. A skót whisky gyorsan a fejébe szállt.

A VIP bár mosdóit fényűzően alakították ki. Itt nem sorakoztak egymás mellett a fülkék és a piszoárok. Ehelyett fél tucat ajtó vezetett a különálló mellékhelyiségekbe, bennük saját vécécsészével és kézmosóval. Holden benyomakodott az egyikbe, és bezárkózott. Amint az ajtó becsukódott, a zaj szintje csaknem nullára csökkent. Egy kissé olyan volt, mintha kilépett volna a világból. Valószínűleg így tervezték meg. Örült, hogy bárki építtette is a kaszinót, lehetővé tett egy kis viszonylagos nyugalmat. Egyáltalán nem döbbent volna meg, ha a mosdókagyló felett egy nyerőgépet pillant meg.

Egyik kezét a falnak nyomta, hogy megtámaszkodjon, amíg a dolgát végzi. Már csurgatott, amikor a helyiség egy pillanatra kivilágosodott, a vécéfülke krómkilincséről pedig halovány kék fény verődött vissza.
A félelem görcsbe rántotta a gyomrát.

Megint.

– Istenre esküszöm – szólalt meg Holden, majd kivárt, hogy befejezze, és felhúzza a cipzárját. – Jobb, ha nem lesz ott, Miller, amikor megfordulok!

Megfordult.

Miller ott állt.

– Helló – üdvözölte a halott férfi.

– „Beszélnünk kell” – fejezte be helyette a mondatot Holden, aztán a mosdókagylóhoz ment, hogy megmossa a kezét. Apró kék szentjánosbogár követte őt, és szállt le a pultra. Holden rácsapott a tenyerével, de amikor felemelte a kezét, semmi sem volt ott.

A tükörből látta, hogy Miller vállat von. Amikor mozgott, émelyítő rángatózással tette, mintha felhúzós gépezet mozgatta volna. Egyszerre volt emberi és nem emberi.

– Hirtelen mindenki ide került – mondta a halott férfi. – Nem szeretnék beszélni arról, ami Julie-val történt.

Holden kihúzott egy törülközőt a mosdókagyló melletti tartóból, aztán Millerrel szembefordulva nekidőlt a pultnak, majd komótosan megtörölte a kezét. Remegett, ahogy mindig. A fenyegetés és a gonoszság érzete felkúszott a gerincoszlopán, ahogy mindig. Holden gyűlölte ezt.

Miller nyomozó elmosolyodott, figyelmét elvonta valami, amit Holden nem láthatott.

A férfi egykor a Ceres biztonsági szolgálatánál dolgozott, kirúgták, majd saját szakállára kezdett vadászni, hogy felkutasson egy eltűnt lányt. Egyszer megmentette Holden életét. Holden végignézte, ahogy a kisbolygó, amelyen Miller a földönkívüli protomolekula több ezer áldozatával együtt ott ragadt, belecsapódik a Vénuszba. Köztük volt Julie Mao is, a lány, akit Miller keresett, de túl későn talált meg. A valami, amit idegenek hoztak létre, egy éven át szenvedett, és dolgozott érthetetlen konstrukcióján a Vénusz felhőtakarója alatt. Amikor irdatlan méretű szerkezeteket magával vonszolva előbukkant a mélységből, és – akár a bolygóközi űrbe átültetett titáni tengeri lény – kirepült a Neptunusz pályáján túlra, Miller is újra felbukkant vele.

És attól fogva minden, amit mondott, őrültségnek hangzott.

– Holden – szólalt meg újra Miller, de nem hozzá beszélt. Sokkal inkább leírta őt valakinek. – Igen, ez logikusnak hangzik. Nem közéjük tartozik. Hé, meg kell hallgatnia engem.

– Akkor mondania kellene valamit. Ez a szarság kezelhetetlen. Már vagy egy éve jelenget meg nekem itt a legváratlanabb pillanatokban, és soha nem mondott semmi olyat, aminek értelme lett volna. Egyetlen alkalommal sem.

Miller csak legyintett a megjegyzésre. Az idős férfi egyre szaporábban szedte a levegőt, zihált, mintha versenyt futott volna. Verejtékcseppek csillantak meg sápadt, szürkés színezetű bőrén.

– Szóval volt ez az illegális bordélyház odalent, a tizennyolcas szektorban. Bementünk, és arra számítottunk, hogy tizenötöt-húszat is lekapcsolhatunk. Talán többet is. Odaértünk, de a helyet már csontig lecsupaszították. Ezen kellene most elgondolkodnom. Ez valamit jelent.

– És tőlem mit akar? – kérdezte Holden. – Csak árulja el, mit akar, rendben?

– Nem vagyok őrült – felelte Miller. – Amikor őrült vagyok, megölnek. Te jó ég, megöltek? – Miller szája kis O-vá kerekedett, és elkezdte beszívni a levegőt. Ajka lassan elsötétedett, a bőr alatt elfeketedett a vér. Holden vállára tette a kezét, és az túlságosan nehéznek érződött. Túlságosan szilárdnak. Mintha Millert vasból alkották volna újra csontok helyett. – Az egész elcsesződött. Odaértünk, de üres volt. Az egész ég üres.

– Fogalmam sincs, ez mit jelent.

Miller közelebb hajolt. Lélegzete acetátgőzöktől tűnt savanyúnak. Tekintetével elkapta Holdenét, szemöldöke felszaladt, azt kérdezte tőle, hogy érti-e.

– Segítenie kell nekem – jelentette ki Miller. Szemének vérerei csaknem feketének hatottak. – Tudják, hogy mindenféléket kinyomozok. Tudják, hogy maga segít nekem.

– Maga halott – válaszolta Holden, szavai tudatos tervezés nélkül szaladtak ki a száján.

– Mindenki halott – mondta erre Miller. Levette a kezét Holden válláról, és elfordult. Homlokán a zavar ráncai. – Majdnem. Majdnem.

Holden terminálja jelzett, ő pedig előhúzta a zsebéből. Naomi üzent: beleestél? Holden gépelni kezdte a választ, aztán félbehagyta, amikor rájött, hogy elképzelése sincs, mit mondhatna.

Amikor Miller megszólalt, hangja erőtlennek tűnt, jóformán mint egy kisgyereké, és ámulat és elképedés érződött ki belőle.

– A picsába. Megtörtént – mondta Miller.

– Mi történt meg? – kérdezte Holden.

Ajtó csapódott, amikor valaki belépett az egyik szomszédos fülkébe, Miller pedig eltűnt. Egyedül az ózon és néhány organikus illóanyag erőteljes, romlott fűszerekéhez hasonló szaga bizonyította, hogy egyáltalán ott járt. És az is lehetséges, hogy Holden csupán képzelődött.

Holden egy pillanatig csak állt, és várta, hogy már ne érezze a rezes ízt a szájában. Várta, hogy a pulzusa a normális tempóig lassuljon. Azt tette, amit az ilyen találkozások után mindig szokott. Amikor túl volt a nehezén, hideg vízzel lemosta az arcát, majd egy puha törülközővel megtörölte. A kaszinófedélzetek távoli, tompa zajai az őrjöngésig erősödtek. Megütötték a főnyereményt.

Nem fogja elárulni nekik. Naominak, Alexnek és Amosnak. Megérdemelték, hogy anélkül szórakozzanak, amit Miller betolakodása jelentett. Holden tisztában volt vele, hogy a késztetés, hogy eltitkolja előlük, teljesen irracionális, de oly nagyon szerette volna megvédeni őket, hogy különösebben meg sem kérdőjelezte az indítékait. Bármi vált is Millerből, Holden a férfi és a Roci közé fog állni.

A tükörképét tanulmányozta, amíg tökéletesnek nem tűnt neki. Egy kikötőben várakozó, sikeres független hajó gondtalan, kissé becsípett kapitányának. Könnyednek. Vidámnak. Visszament a kaszinó pokoli zűrzavarába.

Egy pillanatra úgy hatott, mintha visszalépett volna az időben. Az erosi kaszinókba. A haláldobozba. A fényeket kissé túl ragyogónak érezte, a hangokat kissé túl hangosnak. Holden visszament az asztalhoz, és töltött magának még egy pohárral. Ezt már lassabban szopogatja el. Ki fogja élvezni az ízét és az estét. Valaki mögötte visítva felnevetett. Csak nevetett.

Pár perccel később Naomi bukkant fel, a derű és nyugalom női megtestesüléseként lépett elő a nyüzsgésből és káoszból. A félrészeg, ömlengő szerelem, amit Holden korábban iránta érzett, most ismét elárasztotta, ahogy figyelte a feléje közelgő lányt. Évekig együtt szolgáltak a Canterburyn, mielőtt Holden rájött, hogy beleszeretett. Visszatekintve minden egyes mással töltött éjszakával újabb alkalmat szalasztott el, hogy egy levegőt szívhasson Naomival. Elképzelni sem tudta, mi járhatott a fejében. Odébb csusszant, hogy helyet csináljon a lánynak.

– Minden pénzed elnyerték? – kérdezte.

– Alexét – válaszolta a lány. – Alexnek nyerték el minden pénzét. Nekiadtam a zsetonjaimat.

– Mérhetetlenül nagylelkű nő vagy – mondta vigyorogva Holden.

Naomi tekintete ellágyult, sötét szemeivel együtt érzőn bámult a férfira.

– Miller bukkant fel megint? – kérdezte, és közelebb hajolt, hogy a hatalmas zajban is hallhassa a választ.

– Egy kissé nyugtalanít, mennyire könnyen átlátsz rajtam.

– Szinte minden az arcodra van írva. És Miller nem először ütött már rajtad a mosdóban. Ezúttal több értelme volt a mondandójának?

– Dehogy – felelte Holden. – Mintha egy elektrofizikai feladvánnyal beszélgetnék. Sokszor azt sem tudom eldönteni, egyáltalán tisztában van-e vele, hogy ott vagyok.

– Ez nem lehet az igazi Miller, ugye?

– Ha a protomolekula öltötte magára Miller külsejét, az szerintem valójában még rémisztőbb.

– Ebben igazad van – állapította meg Naomi. – Mondott valami újat legalább?

– Egy keveset, talán. Azt mondta, történt valami.

– Micsoda?

– Nem tudom. Csak annyit mondott, hogy „megtörtént”, aztán szertefoszlott.

Néhány percig csak ültek kettesben, a némaság magányának burkában a ricsaj közepette, miközben Naomi ujjai egymásba fonódtak Holdenével. A lány közelebb hajolt, megcsókolta Holden jobb szemöldökét, aztán felhúzta a férfit a székről.

– Gyere! – mondta.

– Hova megyünk?

– Megtanítalak pókerezni – felelte Naomi.

– Tudok pókerezni.

– Csak azt hiszed.

– Bénának tartasz?

Naomi rámosolygott, és megráncigálta.

Holden a fejét rázta.

– Ha ezt szeretnéd, menjünk vissza a hajóra! Összetoborozhatunk pár embert, hogy magunkban játsszunk. Semmi értelme itt csinálni.
A bank mindig nyer.

– Nem azért vagyunk itt, hogy nyerjünk – válaszolta Naomi, és hangjának komolysága a nyilvánvalónál mélyebb értelmet hordozott. – Hanem azért, hogy játsszunk.

A hír két nappal később érkezett.

Holden épp a hajókonyhában ette az egyik kikötői étteremből hozatott ételt: rizst fokhagymamártással, háromfajta hüvelyessel és valami olyannyira a csirkéhez hasonlóval, hogy az akár valódi csirkehús is lehetett. Amos és Naomi a tápanyag-betöltést és a visszaforgató rendszerek szűrőit ellenőrizte épp. Alex a pilótaülésen aludt. A többi hajón, amelyeken Holden korábban dolgozott, gyakorlatilag példátlannak hatott, ha az indulás megkövetelte időpont előtt a teljes legénység a fedélzeten tartózkodott volna, és nyilván mindannyian eltöltöttek pár éjszakát a kikötői szállodákban, mielőtt visszajöttek. Mostanra azonban mindenki hazatért.

A kézi terminálján Holden átfutotta a helyi csatornákat, az egész rendszerből mazsolázgatott hírekből és szórakoztató műsorokból. A Bandao Solice játékban felfedezett biztonsági rés azt jelentette, hogy hatmillió ember pénzügyi és személyes adatait töltötték le egy Titan körül keringő kalózszerverre. Marsi katonai szakértők a hadi kiadások növelését szorgalmazták, hogy ellensúlyozzák a Ganymedes körüli csatában elszenvedett veszteségeket. A Földön egy afrikai mezőgazdasági kolónia megszegett egy nitrogénlekötő baktériumra előírt tilalmat. Kairó utcáit erre föl egymással szemben álló tüntetők lepték el.

Holden előre-hátra lapozgatott, hagyta, hogy elméje az információk felszínén lebegjen, amikor piros sáv jelent meg az egyik hírcsatornán. Aztán egy másikén. Aztán megint egy másikén. A cikket kísérő
kép láttán meghűlt Holden ereiben a vér. A Gyűrű, ahogy az emberek nevezték. A gigantikus idegen szerkezet, amely felszállt a Vénuszról, és valamivel kevesebb mint 2 CSE távolságra kirepült az Uránusz pályáján túlra, aztán megállapodott, és összeállította önmagát.

Holden figyelmesen végigolvasta a cikket, miközben rémület szorította össze a gyomrát. Amikor felnézett, Naomit és Amost pillantotta meg az ajtóban. Amos a saját terminálját tartotta a kezében. Holden ugyanazokat a piros sávokat látta a kijelzőjén.

– Ezt olvastad már, kapitány? – kérdezte Amos.

– Aha – felelte Holden.

– Valami rohadék megpróbálta átszakítani a Gyűrűt.

– Aha.

A hírnek, hogy valami idióta a hitvány kis hajójával behatolt az idegen szerkezet egyik oldalán, és nem jött ki a másikon, még a Ceres és a Gyűrű közötti távolságot, a világűr irdatlan üres óceánját figyelembe véve is legfeljebb öt óra kellett volna, hogy megérkezzen. Mindez két napja történt. A Gyűrűt szemmel tartó különböző kormányoknak eddig sikerült eltussolnia.

– Erről van szó, ugye? – kérdezte Naomi. – Ez az, ami megtörtént.

Második fejezet: Bika

Carlos c de Baca – a barátainak csak Bika – nem szívelte Ashford kapitányt. Sosem kedvelte.

A kapitány azok közé tartozott, akik úgy tudtak gúnyosan mosolyogni, hogy közben a szájukat nem mozdították. Mielőtt Ashford beállt volna a KBSz-be, a Bostoni Egyetem Lunai Kihelyezett Tagozatán elvégezte a matematika szakot, és erről senkit sem hagyott elfeledkezni. Mintha csupán azért, mert egy földi egyetemen szerzett diplomát, többet ért volna a többi övbélinél. Nem mintha a hátuk mögött nem szapulta volna előszeretettel Bikát és Fredet, akik ténylegesen a kútban nőttek fel. Ashford sem ide, sem oda nem tartozott. Amennyire kapaszkodott a múltjába, bárhogyan lett is belőle fejes – a tanulmányok, a Földdel ápolt kapcsolat, az övbéli neveltetés miatt –, nehéz lett volna nem cukkolni őt.

És most Ashford fogja vezetni a küldetést.

– Számolni kell az időtényezővel is – mutatott rá Fred Johnson.

Fred pocsékul nézett ki. Túlságosan soványnak tűnt. Mostanában mindenki túl soványnak tűnt, de Fred bőrszíne hamuszürke árnyalatot kapott, amiről Bikának az autoimmun betegséghez és a kezeletlen rákhoz hasonlók jutottak eszébe. Valószínűleg csak a stressz, a kor és az alultápláltság okozta. Ugyanaz, ami végül mindenkivel elbánt, ha más nem tette volna. Tulajdonképp Bika halántéka is őszült már egy kicsit, és nem szerette az elvileg a nap fényét utánzó szar LED-eket. Azt, hogy még mindig sötétebb volt a bőre a tojáshéjnál, sokkal inkább mogyoróbarna mexikói édesanyjának köszönhette, mint bármi ibolyántúlinak.

Huszonegy éves kora óta a sötétségben élt. Immár negyvenkettő elmúlt. Fred pedig – két kormányzatban is a felettese – még nála is idősebb.

A portáldaru előttük emelkedett kifelé, rugalmas falai kígyópikkelyekre emlékeztetően ragyogtak. Szakadatlan halk szűkölés hallatszott, az építőszerkezetek rezgéseit az állomás teste továbbította. A perdületi gravitáció itt alig valamivel volt alacsonyabb a tényleges Tycho Állomáson megszokott egyharmad g-nél, Ashford pedig azzal hivalkodott a földiek előtt, hogy előbb begyorsított, majd újra lelassított. Bika parányit lelassította saját lépteit, hogy megvárassa a férfit.

– Időtényező? És az milyen, ezredes? – kérdezte Ashford.

– Nem annyira vészes, mint lehetne – válaszolta Fred. – A Gyűrűn nem észleltünk további változásokat az incidens idején végbement jelentős módosulás óta. Senki más nem hatolt be, és semmi sem jött ki a túloldalon. Az embereknek most már nincs tele a gatyája, csupán teljes riadókészültségben maradtak. A Mars szigorúan katonai és tudományos kérdésként kezeli az ügyet. Már fél tucat tudományos hajó éget a helyszín felé.

– Mennyire népes kísérettel? – érdeklődött Bika.

– Egy rombolóval és három fregattal – felelte Fred. – A Föld lassabban, de nagyobb erőkkel reagál. Jövőre választások lesznek, és a főtitkár össztűz alá került, amiért szemet hunyt bizonyos nagyvállalati gazemberek szélhámosságai felett.

– Vajon miért? – jegyezte meg szenvtelenül Bika. Még Ashford is elmosolyodott. A Protogen és a Mao-Kwikowski együttes erővel többé-kevésbé teljesen felborította a naprendszer rendjét és stabilitását. Az Eros Állomás elveszett, egy idegen technológia átvette felette a hatalmat, aztán becsapódott a Vénuszba. A Ganymedes a korábbi élelmiszer-termelésének negyedét produkálta, így a külső bolygók összes lakott állomásának tartalék mezőgazdasági forrásokra kellett támaszkodnia. A Föld–Mars-szövetség halvány emlék lett, amiről a nagypapák mesélhetnek a kelleténél több sör után. A régi szép napok, mielőtt minden tönkrement.

– Hatalmas felhajtást rendez – folytatta Fred. – A média. Vallási vezetők. Költők. Művészek. Mind a Gyűrűhöz cipelik őket, hogy minden hírcsatorna, amelyet elérhet, másra koncentráljon helyette.

– Jellemző – állapította meg Ashford, de bővebben nem fejtette ki. Jellemző a politikusokra. Jellemző a földiekre. – Mire kell figyelnünk odakint?

A portáldaru felzendült egy pillanatra, a felhangok véletlen összecsengése megszólaltatta és megremegtette, amíg az ipari rezgéscsillapítók működésbe nem léptek, és el nem fojtották a vibrálást, mielőtt kárt okozhatott volna.

– Mindössze arról sikerült megbizonyosodnunk, hogy valami idióta hatalmas ballisztikus sebességgel átrepült a Gyűrűn, de nem ért ki a másik oldalon – magyarázta Fred, és az övbéliekre jellemző gesztussal megvonta a kezét. – Most valamiféle fizikai anomália észlelhető a Gyűrűben. Lehetséges, hogy az idióta kölyök hajóját felfalta és átalakította a Gyűrű. A Gyűrű gamma- és röntgensugarakat szórt szét, de nem eleget ahhoz, hogy kitegye a hajó tömegét. Lehetséges, hogy a fiú elszúrta. Lehetséges, hogy kinyitott egy kaput, és egy csapat kis zöld emberke gyülekezik repülő csészealjakban, hogy átzúduljanak rajta, és kamionmegállóként használják a naprendszert.

– Mi… – kérdezett volna Bika, de Ashford beléfojtotta a szót.

– Bármilyen reakció a Vénuszról?

– Semmi – felelte Fred.

A Vénusz halott volt. Miután a megfertőzött Eros Állomás keresztülzuhant a felhőtakarón, éveken át minden ember a bolygó felé fordította a tekintetét, és figyelte, ahogy az idegen protomolekula a kegyetlen viszonyokkal és a forrósággal küzd. Több kilométer magas kristálytornyok emelkedtek fel és omlottak össze. Karbonszálas hálózatok szőtték be a bolygót, és foszlottak semmivé. A fegyvert arra tervezték, hogy primitív létformákat térítsen el a Földön több milliárd évvel ezelőtt. Ehelyett emberi testekből álló bonyolult ökoszisztémával dolgozott és a szerkezetekkel, hogy életben tartsa őket a Vénusz mérgekkel teli katlanában. Talán tovább tartott kiviteleznie a tervét. Talán az, hogy komplex létformák álltak rendelkezésére, megkönnyítette a dolgát. Minden jel arra mutatott, hogy a Vénuszon végzett. És kizárólag az számított, hogy kilőtt egy önmagát összeállító gyűrűt az Uránusz pályáján túli semmibe, ahol a szerkezet élettelenül hevert, akár egy darab kő.

Egészen mostanáig.

– És mit kellene tennünk ezzel kapcsolatban? – érdeklődött Bika.
– Már ne vedd sértésnek, de nem nekünk jutottak a legjobb tudományos hajók. A Föld és a Mars pedig a szart is kiverték egymásból a Ganymedes felett.

– Legyetek ott – felelte Fred. – Ha a Föld és a Mars odaküldi a hajóit, mi is odaküldjük a mieinket. Ha nyilatkozatot adnak ki, mi is kiadunk egyet. Ha igényt támasztanak a Gyűrűre, mi viszontkeresetet adunk be. Az erőfeszítéseinknek, hogy a külső bolygókból meghatározó politikai erőt kovácsoljunk, kézzelfogható haszna volt, de ha hagyjuk, hogy most ők irányítsanak, az egész semmivé lehet.

– Tervezzük, hogy bárkire rálövünk? – kérdezte Bika.

– Remélhetőleg nem fajul odáig a helyzet – válaszolta Fred.

A portáldaru enyhe emelkedőjén eljutottak egy ívelt padozatra. A csillagokkal teleszórt feketeségben több ezer lámpával megvilágított hatalmas acél és kerámia felület görbült lefelé előttük. Ha kinéztek, mintha csak természetes tájat láttak volna; túl nagy volt ahhoz, hogy emberi alkotás legyen. Mint egy kanyon vagy hegy. Egy kialudt vulkán mezőkkel borított kalderája. Önmagában a puszta arányok lehetetlenné tették, hogy hajóként tekintsenek rá. Mégis az volt. Az oldalán araszoló lépegetők nagyobbak voltak, mint a ház, amelyikben Bika kisfiúkorában lakott, de csak egy messzi pályán játszó focistáknak hatottak. A hajógerinc mentén futó liftszerkezet végignyúlt a belső hengeren, hogy embereket szállíthasson a hajó egyik végén elhelyezkedő gépterem és a túlsó végén lévő vezérlőterem között. A kisegítő fülkébe, amelyet a hajótest külső felén tartottak készenlétben, tizenketten fértek bele. Akkorának tűnt, mint egy homokszem. Az enyhe íven sorban forgótoronyba épített sínágyúk és torpedócsövek durva, haragos kitüremkedései dudorodtak ki.

Valaha Nauvoo-nak hívták. A csillagközi bárka távoli napok felé indult volna jámbor mormonok csapatával, kizárólag a megtervezett ökoszisztémára és Istenbe vetett megingathatatlan hitükre bízva, hogy sikeresen megtegyék az utat. A hajó most a Behemót nevet viselte. A naprendszer legnagyobb, legkeményebb fegyverzethordozója volt. Négy Donnager-osztályú hadihajó elfért volna a bendőjében, úgy, hogy még a falakat sem érintik. A fénysebesség számottevő törtrészéig fel tudott gyorsítani mágneses lövedékeket. Több nukleáris fejjel felszerelt torpedó elfért benne, mint ahánnyal a Külső Bolygók Szövetsége ténylegesen rendelkezett. A kommunikációs lézere kellően erős volt ahhoz, hogy ha elegendő időt hagynak neki, az acélon is átégesse magát. Azonkívül, hogy fogakat festenek és panelháznyi cápauszonyt hegesztenek rá, ennél hatásosabban és egyértelműbben megfélemlítőnek nem építhették volna meg.

Ami szerencsésnek számított, mivel csupán átalakított ócskavas volt, és ha valaha valódi csatába keverednének vele, annyi lenne nekik. Bika tekintete egy pillanatra Ashfordra siklott. A százados magasan felhúzta az állát, szeme büszkeségtől csillogott. Bika a fogát szívta.

A nehézkedés utolsó szálai is eloldottak, amint a padozat és a portáldaru hozzáigazodott a Behemót mozdulatlanságához. Az egyik messzi lépegető napfehéren fellobbant, amikor hozzáfogott a hegesztéshez.

– Mennyi idő kell még, hogy kivigyük? – kérdezte Ashford.

– Három nap – felelte Fred.

– A mérnöki jelentés szerint a hajó tíz nap múlva lesz kész – jegyezte meg Bika. – Repülés közben akarunk még dolgozni rajta?

– Így terveztük – válaszolta Fred.

– Mert ha várnánk még pár napot, a dokkban elvégeznénk a munkát, és kifelé egy kevéssel gyorsabban égetnénk, ugyanakkorra odaérhetnénk.

Kínos csend telepedett közéjük. Bika pontosan erre számított, de ki kellett mondania.

– A legénység jólétét és morálját éppúgy erősíteni kell, ahogy a hajót – felelte Fred tudatos diplomatikussággal fogalmazva. Bika elég régóta ismerte ahhoz, hogy ezt kihallja. Az övbéliek nem akarnak kemény égetést. – Ezenkívül az útközbeni munkát könnyebb alacsonyabb g mellett végezni. Kikalkuláltuk, hogyan a legelőnyösebb, Bika. Három nap múlva kihajóztok.

– Ez problémát jelent? – kérdezte Ashford.

Bika bevetette ostoba vigyorát, amit olyankor használt, amikor az igazság kimondásával nem akart bajba kerülni.

– Odamegyünk, hogy a bandajeleinket fitogtassunk a Föld és a Mars előtt, miközben a Gyűrű rémisztő földönkívüli rejtélyeket művel. A legénységünk soha nem dolgozott még együtt, a hajónk felerészt újrahasznosított hulladék, és még arra sincs időnk, hogy rendesen kikalapáljuk. Naná, hogy problémát jelent, de nem olyat, amit ne tudnánk megoldani, szóval mindenképp megcsináljuk. A legrosszabb esetben mind meghalunk.

– Szívderítő gondolat – jegyezte meg Ashford. Rosszallását nem is titkolta. Bika még szélesebb mosolyra húzta a száját.

– Előbb vagy utóbb mindenképp sor kerül rá.

Bika fényűző körülmények között lakott a Tycho Állomáson. Négy szoba, magas mennyezet, saját zuhany tényleges vízellátással. Még kölyökként, a Földön sem élt ilyen kényelemben. A gyerekkorát az új-mexikói Közösségi Zónában töltötte, ahol a szüleivel, nagyszüleivel, két nagybátyjával, három nagynénjével és látszatra legalább ezer unokatestvérével együtt élt. Amikor betöltötte a tizenhatot, visszautasította az alapjövedelmet, és leutazott délre, Alamogordóba, hogy ott tudja le a kétéves szolgálatát, és régi rossz, még a fúzió előtt időkből megmaradt, ősrégi napelemes áramellátó állomásokat szereljen le. Egy kollégiumban lakott együtt tíz másik sráccal. Még mindig fel tudta idézni a vonásaikat, ahogy akkoriban kinéztek, mindannyian vékonyak és izmosak, ingüket pedig vagy levetették, vagy a fejük köré kötötték. Még mindig érezte, ahogy az új-mexikói nap, akár egy kéz, a mellkasára nehezedik, miközben a szabályozatlan fúziós reakció sugaraiban és melegében fürdött, és kizárólag a távolság meg a kék égbolt védte őt.

Amikor véget ért a kétéves szolgálat, a műszaki egyetemmel próbálkozott, de megzavarták a hormonok és az alkohol. Miután kimaradt az egyetemről, gyakorlatilag csak a hadsereg és az alapjövedelem között választhatott. Azt választotta, amelyiket kevésbé érezte olyannak, mint a halál. A tengerészgyalogosoknál sosem jutott neki a tychói előszobájánál nagyobb kabin. Tulajdonképp nem is volt olyan szobája, amit valóban a magáénak mondhatott, amíg ki nem mustrálták. A Ceres Állomás nem neki való hely volt. Az üreg, amelyet kibérelt, fent, a perdület központja közelében helyezkedett el, és alacsony nehézkedés mellett ez erőteljes Coriolis-hatást jelentett. Alig használta többre, mint hogy ott aludja ki az előző esti részegséget, de legalább a sajátja volt. Csupasz, csiszolt kőfalak, a hajóról kiszuperált priccs az alacsony g mellett szükséges rögzítőhevederekkel. Valamelyik korábbi tulajdonos a BESSO O NADIE szavakat véste a falba. Övbéli szleng a „jobbat vagy semmit”-re. Nem tudta, hogy ezt akkoriban politikai jelszóként használták. Amiket a Tycho Állomásra költözése óta szerzett – a Földről származó tucatnyi jól sikerült családi képet ciklikusan végigpergető keret, a bádog Santos gyertyatartó, amelyet az ex-barátnője nem vitt magával, amikor otthagyta őt, a civil ruhák –, teljesen kitöltötték volna a régi ceresi lakást, és neki már nem is maradt volna hely, ahol alhasson. Túl sok holmija volt. Selejteznie kellett.

De nem ehhez a megbízatáshoz. A PH még ennél is nagyobb lakosztályt kapott a Behemóton.

A rendszer csengő hanggal jelezte, hogy valaki áll az ajtó előtt. Bika régi megszokásból rápillantott a képcsatornára, mielőtt ajtót nyitott. Fred toporgott odakint. Civil ruhát viselt. Fehér inget, és löttyedt hasának engedményt tenni igyekvő nagypapás nadrágot. Szélmalomharcot vívott. Fred semmivel sem tartotta rosszabbul magát, mint Bika. Egyszerűen vénültek.

– Helló – köszönt Bika. – Keríts magadnak valahonnan egy széket! Épp pakolok.

– Már most átmész?

– Szeretnék eltölteni egy kis időt a hajón, mielőtt útnak indulunk vele – felelte Bika. – Megnézem, nehogy elkóborolt mormonok maradjanak rajta.

Fred arcára fájdalom ült ki.

– Egészen biztosra veszem, hogy már az első alkalommal az összeset kipucoltuk – válaszolta, hogy belemenjen a játékba. – De hatalmas hely. Körbenézhetsz, ha akarsz.

Bika kinyitotta a fiókos szekrényét, az ujjával megszámlálta a pólóit. Tíz volt belőlük. A dekadencia jelének vette. Kinek kellene tíz póló? Kivett ötöt, és a katonaládája mellett álló székre dobta őket.

– Komoly gondjaink lesznek, ha visszakapják a Nauvoo feletti jogokat – mondta. – A rengeteg változtatással, amit végrehajtunk rajta.

– Nem fogják – jelentette ki Fred. – A hajót teljesen jogszerűen rekviráltuk. Vészhelyzet állt elő. Tíz órán át tudnám sorolni a precedenseket.

– Igen, aztán pedig mi magunk mentettük meg a roncsot, és a sajátunknak kiáltottuk ki – vetette ellen Bika. – Ez olyan, mintha azzal jönnénk, hogy kölcsön kellett vennünk a kamionját, de mivel árokba hajtottam vele, és kihúztam onnan, most már az enyém.

– A jog ezerféleképp tündököl, Bika – válaszolta Fred. Hangja fáradtnak tűnt. Valami más aggasztotta. Bika kihúzott egy újabb fiókot, a zoknijai felét a visszaforgatóba hajította, a többit pedig a pólói tetejére rakta.

– Viszont ha a bíró nem így ítéli meg, az kellemetlen lehet – erősködött Bika.

– A földi bírók nem illetékesek – mutatott rá Fred. – A mi bíróságainkon dolgozók pedig mind hűségesek a KBSz-hez. Mind történelmi léptékben gondolkodnak. Nem fogják eltávolítani a játszmából, és visszaszolgáltatni a legnagyobb hajónkat. A legrosszabb esetben kártérítést ítélnek meg.

– És azt ki tudjuk fizetni?

– Nem, ebben a pillanatban aligha – felelte Fred.

Bika horkantva felkacagott.

– Belegondoltál már, mit szúrtunk el, hogy végül ide jutottunk? Te a KBSz egyik legnagyobb hivatalát vezeted, én pedig Ashford PH-ja vagyok. És ez, tudod, nem annak a jele, hogy megfelelően éltük le az életünket.

– Ha már felhoztad – mondta Fred. – Némileg változott a terv.

Bika kinyitotta a ruhásszekrényét, ajkait összeszorította. Fred nem pusztán cseverészni jött. Probléma adódott. Bika két öltönyt vett elő a szekrényből, mindkettőt tapadós védőfóliában. Évek óta egyiket sem viselte. Valószínűleg nem is illettek rá.

– Ashford úgy gondolta, szerencsésebb lenne, ha Michio Pát választaná PH-nak. Megbeszéltük a dolgot. Biztonsági parancsnok lesz az új beosztásod.

– Rangban most már a másodtiszt alá kerültem – állapította meg Bika. – Mégis, miért? Ashford talán azt hiszi, hogy orvul megölöm, és beülök a helyére?

Fred előrehajolt, ujjait egymásba fonta. Tekintetének komolysága elárulta, hogy tudja, mennyire pocsék helyzetbe kerültek, de próbálta a legjobbat kihozni belőle.

– Az egész arról szól, milyen képet mutatunk kifelé – magyarázta Fred. – Ez a KBSz hadiflottája. A Behemót az Öv válasza a Mars és a Föld legnehezebb rombolóira. Ha egy földi kerül a hídra, az nem a megfelelő üzenetet.

– Jól van – mondta Bika.

– Ugyanilyen helyzetben vagyok. Te is tudod. Még ennyi idő elteltével is kétszer olyan keményen kell dolgoznom, hogy számíthassak a hűségükre és tiszteletükre, csupán amiatt, hogy honnan származom. Még azok is, akik kedvelik a társaságomat, mivel úgy gondolják, hogy gyengének láttatom a Földet, vonakodnak parancsokat elfogadni tőlem. Újra meg újra ki kellett érdemelnem minden darabka tiszteletüket.

– Oké – felelte Bika. Biztonsági parancsnokként kevesebb időt kell majd egyenruhában töltenie. Mélyet sóhajtva mindkét öltönyét a székre tette.

– Nem azt akarom mondani, hogy neked nem kellett – folytatta Fred. – Nálam jobban senki sem tudja, hogy a legjobbak között is a legjobbnak kellett lenned. Épp csak vannak bizonyos korlátok, amikkel meg kell békélnünk. Hogy elvégezhessük a feladatot.

Bika a falnak támaszkodott, kezét a karjába fonta maga előtt. Fred dérszínű szemöldöke alól meredt rá.

– Uram, már régóta repülök a parancsnoksága alatt – mondta Bika.
– Ha kérnie kell tőlem valamit, csak tegye!

– Nekem az kell, hogy működjön a dolog – válaszolta Fred. – Ami most odakint folyik, annál fontosabb nincs az egész rendszerben, és fogalmunk sincs, mi az. Ha kínos helyzetbe hozzuk magunkat, vagy döntő előnyhöz juttatjuk a belső bolygókat, azzal jelentős hátrányba kerülhetünk. Ashford és Pa jó emberek, de övbéliek. Nincs meg ugyanaz a tapasztalatuk a földi erők ellen, mint neked vagy nekem.

– Úgy gondolod, hogy valami bajt kevernek?

– Nem. Ashford mindent meg fog tenni azért, hogy helyesen cselekedjen, de övbéliként fog reagálni, és meglep majd, ha más nem így tesz.

– Ashford eddig is kizárólag azért cselekedett helyesen, mert attól fél, hogy kínos helyzetbe kerül. Csak egy mutatós egyenruha, amit a vákuumra húztak. És erre nem építhetsz.

– Nem is építek – értett egyet Fred. – Épp azért küldelek ki, mert neked kell elérned, hogy működjön a dolog.

– De nem rám bízod a parancsnokságot.

– De nem rád bízom a parancsnokságot.

– Na és fizetésemelést kapok?

– Azt sem kapsz – felelte Fred.

– Hát, miért is ne – mondta Bika. – Minden felelősség és semmi hatalom? Hogyan mondhatnék nemet egy ilyen ajánlatra?

– Nem vicc. Kicseszünk veled, és kizárólag a látszatok meg politikai baromságok miatt. De szükségem van rá, hogy elfogadd.

– Tehát elfogadom – válaszolta Bika.

Egy kis ideig egyedül a légvisszaforgató kattogása törte meg a csendet. Bika visszatért a feladathoz, hogy egy katonaládába pakolja el az életét. Valahol felette, több tonna fém és kerámia, a nyers sziklák és vákuum mögött a Behemót várta.

Harmadik fejezet: Melba

Amikor besétált a játékterembe, Melba érezte a rászegeződő tekinteteket. A termet a játékkonzolok kijelzői világították be rózsaszínű, kék és aranysárga fényeikkel. A többségük a szex, az erőszak vagy mindkettő témája köré épült fel. Nyomd meg a gombot, költsd a pénzed, és nézd, ahogy a lányok idegen vagy durva tárgyakat dugnak magukba, miközben azt várod, hogy megtudd, nyertél-e. Nyerőgépek, póker, valós idejű lottójátékok. A férfiakból, akik ezeket játszották, az ostobaság, elkeseredettség és a nők iránti szinte tapintható gyűlölet áradt.

– Drágám – szólalt meg egy hatalmas termetű férfi a pult mögött.
– Nem tudom, szerinted hová jöttél, de rossz helyen jársz. Talán az lenne a legjobb, ha kisétálnál.

– Várnak rám – felelte a lány. – Travin.

A kövér férfi szeme elkerekedett a vastag szemhéjak alatt. A félhomályból valaki trágár módon beszólt a lánynak, amivel zavarba akarta hozni. Sikerült is neki, de Melba nem hagyta, hogy meglátsszon rajta.

– Travint hátul találod, ha látni akarod, drágám – mondta erre a kövér fickó, és intett a fejével. A terem túlsó végében, a stírölő pillantások és fenyegetések kálváriáján túli piros fémajtó felé.

A lány összes ösztöne korábbról származott, amikor még Clarissa volt, így most mind csődöt mondtak. Attól fogva, hogy kisbabaként járni kezdett, önvédelemre tanították, de kizárólag a gyerekrablók ellen. Arra, hogy hogyan hívja fel magára a hatóságok figyelmét, és hogyan simítsa el a foglyul ejtőivel támadt nézeteltéréseket. Természetesen mással is foglalkoztak. A testgyakorlás ugyancsak része volt a képzésnek, de mindig a szökésre koncentráltak. Hogy elfusson. Segítséget keressen.

Most, hogy senki sem segíthetett neki, semminek sem vehette hasznát igazán. Ám kizárólag erre támaszkodhatott, így ezt vetette be. Melba – nem Clarissa, Melba – odabiccentett a kövér fickónak, és keresztülsétált a tömött, félhomályos helyiségen. A Föld teljes gravitációja betegséghez hasonlóan húzta le. Az egyik játékasztalon egy női rajzfilmfigurát erőszakolt meg három tömzsi földönkívüli, miközben egy repülő csészealj lebegett felettük. Valaki kisebb főnyereményt ütött meg. Melba félrefordította a tekintetét. A háta mögött, a látóterén kívül egy férfi nevetett fel, és a lány érezte, hogy a tarkóján megfeszül a bőr.

Annak idején a testvérek közül ő élvezte legjobban a testedzést. Amikor véget ért, tajcsicsuant tanult az edzőjétől. Aztán, tizennégy esztendős korában, édesapja kigúnyolta ezért egy családi összejövetelen. Azzal viccelődött, hogy annak, hogy megtanul verekedni, még lehet értelme – ezt tudja méltányolni –, az ellenben, ha harc közben táncol, hülyén néz ki és időpocsékolás. Többé soha nem edzett. Ennek immár tíz éve.

Benyitott a piros ajtón, és belépett. Az iroda majdhogynem világosnak hatott. A közepén kis íróasztal beépített kijelzővel, amit egy olcsó könyvelőrendszerre kötöttek rá. Fehér tejüveg, amely beeresztette a napfényt, de elrejtette Baltimore utcáit. Öntött műanyagkanapé, a huzatot egy olcsó sörmárka logója díszítette, amit még az alapon élők is megengedhettek maguknak. Két tagbaszakadt fickó ücsörgött a kanapén. Az egyik arcán napszemüveg-implantátum, amitől rovarra hasonlított. A másik szteroidoktól felfújt vállára feszülő pólót viselt. Melba látta már őket.

Travin az íróasztalnál állt, combját az asztalnak támasztotta. Haja szinte tövig levágva, halántékánál ősz szálak. A szakálla alig volt hosszabb. A saját köreiben jónak számító öltönyt viselt, amit Melba édesapja jelmezként sem vett volna fel.

– Á, nézd csak, az utánozhatatlan Melba!

– Tudtad, hogy itt vagyok – felelte a lány. Szék nem volt. Nem akadt egyetlen szabad ülőalkalmatosság sem. Állva maradt tehát.

– Hát persze – válaszolta Travin. – Amint bejöttél az utcáról.

– Akkor nyélbe ütjük az üzletet? – kérdezte Melba. Hangja belehasított a levegőbe. Travin elvigyorodott. Foga szabályozatlan és az ínye mellett szürke volt. Mindezzel a gazdagságát fitogtatta, azt fejezte ki vele, hogy hatalmának köszönhetően a puszta esztétikai korrekciók felett áll. Melbát hirtelen elöntötte a megvetés. Akár egy régi rakománykultusz-követő: a hatalom üres megnyilvánulásait utánozta, miközben fogalma sem volt arról, hogy azok mit jelentenek. Melba rászorultságból odáig süllyedt, hogy vele üzleteljen, de legalább volt benne annyi méltóság, hogy kínban érezte magát emiatt.

– Mindent elintéztem, kisasszony – jelentette ki Travin. – Melba Alzbeta Koh. Született a Lunán, Alscie, Becca és Sergio Koh gyermekeként, akik azóta mind elhunytak. Testvére nincs. Adótartozása nincs. Képesített elektrokémiai technikus. Vár az új személyiséged, hah?

– És a szerződés?

– A Cerisier kihajózik, civil támogatást nyújt a Gyűrűhöz induló nagyszabású küldetéshez. A mi Koh kisasszonyunk a fedélzetén lesz. Mi több, vezető beosztásban. Néhány beosztott lesz a felügyelete alatt, de a kezét nem kell majd bepiszkítania.

Travin előhúzott egy fehér műanyagborítékot a zsebéből. A vékony papíron átsejlettek egy olcsó kézi terminál körvonalai.

– Minden itt van, előkészítve – mondta a férfi. – Fogod, és egy másik nőként sétálsz ki az ajtón, hah?

Melba elővette a saját kézi terminálját a zsebéből. Kisebb volt annál, amit Travin a kezében tartott, és jobb konstrukció. Hiányozni fog neki. Beütötte a kódját, engedélyezte az átutalást, és visszacsúsztatta a szerkezetet a zsebébe.

– Rendben – mondta Melba. – A pénz nálad van. Átadhatod a cuccot.

– Ah, akadt még egy probléma – válaszolta Travin.

– Megegyeztünk – vetette ellen Melba. – Részemről teljesítettem, amit ígértem.

– És ez a javadra írható – felelte Travin. – De ami a veled való üzletelést illeti, azt hiszem, igazán élveztem. Izgalmas felfedezéseket tehettem. Ahhoz, hogy megteremtsük az új énedet, be kellett raknunk a DNS-edet az adatbázisokba. Ki kellett törölni a kettőzött feljegyzéseket. Azt hiszem, nem voltál teljesen őszinte velünk.

Melba nyelt egyet, megpróbálta feloldani a torkát szorongató feszültséget. A rovarszemű férfi odébb csusszant, súlyától megnyikordult a kanapé.

– A pénzem éppolyan jó, mint bárki másé – mondta a lány.

– Nyilván, nyilván – felelte Travin. – Clarissa Melpomene Mao, Jules Pierre Mao, a Mao-Kwikowski Kereskedelmi Vállalat fejének lánya. Roppant érdekes név.

– A Mao-Kwikowskit államosították, amikor az édesapám börtönbe vonult – ellenkezett Melba. – Már nem létezik.

– Egy halálra ítélt cég – mondta Travin, miközben az asztali kijelzőre fektette a borítékot. – Roppant szomorú. De nem neked, hah?
A gazdagok jól ismerik a pénzt. Tudják, hová kell eldugniuk, ahol az apró szemek nem találnak rá. A feleségükhöz kerül. Vagy tán a lányaikhoz.

Melba haragos tekintettel karba fonta a kezét. A kanapén tétlenkedő izomkolosszus elfojtott egy ásítást. Akár valódi is lehetett. Melba nem azért nem törte meg a csendet, hogy Travint kényszerítse megszólalásra, hanem mert nem tudta, mit mondjon. A férfinak természetesen igaza volt. Apa mindegyikükről tőle telhetően gondoskodott. Mindig is ezt tette. Még az Egyesült Nemzetek üldözési hadjárata sem juthatott el mindenhez. Clarissának elegendő pénze lett volna ahhoz, hogy csendes, elvonult életet éljen a Lunán vagy a Marson, és megvénülve haljon meg, mielőtt elfogy a tőkéje. De már nem Clarissa volt, Melba helyzete pedig sokban különbözött az övétől.

– Adhatok még tízezret – mondta a lány. – Összesen ennyim maradt.

Travin szürke mosolyát villantotta rá.

– Az a rengeteg pénzecske mind elúszott, hah? És mi dolgod odakint a sötétségben, hah? Eltűnődtem. És utánanéztem. Tényleg nagyon ügyesen csinálod. Még úgy is, hogy tudtam, hogy hunyorogni kell, csak árnyékokat fedeztem fel. Visszhangoknál többet nem hallottam. Viszont… – Lerakta maga elé a borítékot az íróasztalra, és egyik ujját rajta tartotta, ahogyan a lány fivére, Petyr szokta, amikor majdnem biztos egy sakkhúzásban, de még nem szánta rá magát, hogy meglépje. A birtoklás gesztusa volt. – Van valami a tarsolyomban, amivel senki más nem rendelkezik. Tudom, hogy a Gyűrűre kell figyelnem.

– Tízezer az egész vagyonom. Esküszöm. A többit elköltöttem.

– Akkor kellene több? – érdeklődött Travin. – Hívjuk befektetési tőkének? A mi kis Melbánk kaphat tízezret, ha akarod. Ötvenezret, ha annyira van szükséged. De többet akarok visszakapni. Sokkal többet. Melba érezte, hogy összeszorul a torka. Amikor félrebillentette fejét, a mozdulatot túl gyorsnak, feszesnek érezte. Madárszerűnek. Rémültnek.

– Miről beszélsz? – kérdezte, és határozottságot erőltetett a hangjára. Alaktalan fenyegetés lebegett a levegőben, akár valami silány kölni: férfias és olcsó. Amikor Travin újra megszólalt, tettetett nyájasság hajlította meg a magánhangzóit.

– Társulásról. Valami nagyszabásúra készülsz. Aminek a Gyűrűhöz és a flottillához van köze, hah? A rengeteg emberhez, akik azért indulnak útnak, hogy szembenézzenek a szörnyetegekkel. És te velük mész. Nekem úgy tűnik, hogy ekkora kockázatot csak úgy érdemes vállalnod, ha hatalmas haszonra számítasz. Olyanra, amit egy Maótól vár az ember. Elárulod nekem, mi a terv, én pedig minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek, és ami befolyik belőle, azt szépen elfelezzük.

– Nincs üzlet. – A szavak reflexszerűen hagyták el a száját. A gerincveleje adta ki a parancsot; a döntés túlságosan egyértelmű volt ahhoz, hogy az agyát kelljen használnia hozzá.

Travin visszahúzta a borítékot, a műanyag sziszegve csusszant az asztallapon. A helytelenítő ciccegés éppoly együtt érzőnek tűnt, mint amennyire hamisnak.

– Eget-földet megmozgattál – mondta a férfi. – Vesztegettél. Vásároltál. Szerveztél. És amikor azt állítod, hogy elfogyott minden tartalékod, hiszek neked. És most ideállítasz az irodámba, és azzal jössz, hogy nincs üzlet? A nincs üzlet annyit tesz, hogy nincs üzlet.

– Kifizettelek.

– Nem érdekel. Üzlettársak vagyunk. Teljes jogú partnerek. Bármi hasznot húzol is ebből, az az én hasznom is. Avagy egészen biztosra veszem, hogy akadnak, akiket igencsak érdekelne, mire készül egy ideje már titokban a hírhedt Mao.

A kanapén ülő két férfi most már odafigyelt. Tekintetüket rajta tartották. Melba elfordította a fejét, hogy a válla felett egy pillantást vessen hátra. A játékbarlangba nyíló ajtó fémből készült, és kulcsra zárták. Az ablak széles volt. A benne végigfutó biztonsági huzal visszahúzódott, ha valaki ki akarta tárni az üvegtáblát, hogy a város mocskos levegőjét beengedve szennyezze a levegőt. A rovarszemű fickó felállt.

Melba azzal tudta aktiválni az implantátumait, ha a szájpadlásához dörgölte a nyelvét. Két kör, az óramutató járásával ellenkező irányban. Csak magának szánt mozdulat volt, láthatatlan. Belső. Furcsán érzéki. Csaknem olyan könnyű, mint a gondolkodás. A torkában, fejében és hasában elrejtett mirigyek sora mindent kipréselt magából, és bonyolult vegyi keveréket pumpált a lány vérébe. Melba megreszketett. Orgazmushoz hasonlított, az élvezet nélkül. Érezte, ahogy a lelkiismerete és a gátlásai szertefoszlanak, akár egy rossz álom. Teljesen éberré és elevenné vált.

A szoba zajai – az utca forgalmának dübörgése, a játékasztalok tompa kakofóniája, Travin ocsmány hangja – mind elhalkultak, mintha a fejébe áramló vegyszerkoktél habbal tömte volna el a fülét. Izmai feszessé és tömörré váltak. Rezes íz töltötte meg a szájüregét. Az idő lelassult.

Mit tegyen? Mit tegyen?

A kanapéról figyelő gorillák jelentették a közvetlenebb veszélyt. Melba odalépett hozzájuk, a gravitáció terhes szorításáról teljesen elfeledkezett. Térdkalácson rúgta a felállni készülő izomkolosszust, a csontból készült kicsiny söralátét leszakadt tartóinairól, és felcsúszott a fickó combján. Arca a meglepetés és riadalom karikatúrája volt. Ahogy a férfi lassan összecsuklott, Melba felrántotta a másik térdét, és gégén rúgta a fickót. Eredetileg az arcát célozta meg. A torok éppúgy megteszi – állapította meg magában, ahogy a porc összezúzódott a térde erejétől.

A rovarszerű rávetette magát. Gyorsan mozgott, valamiképp az ő testét is módosították. Valószínűleg egybeolvasztott mozgatóizom-végződésekkel. Valamiképp akadálymentesítették a lassú, hosszú hézagot, amikor a neurotranszmitterek végigáradtak a szinapszisokon. Hogy előnyt biztosítsanak neki, ha más gorillákkal kell összecsapnia. A férfi keze Melba vállára kulcsolódott, széles, kemény ujjaival megragadta a lányt. Melba feléje fordult, lebukott, hogy a földre rántsa őt. A könyöke belső felére tenyérrel mért csapás megtörte az erejét, aztán Melba mindkét keze a fickó csuklójára zárult, és meghajlította. A lány egyáltalán nem tudatosan vagy szándékosan támadott. A mozdulatok valamiféle mögöttes tudatból eredtek, amelyet felszabadított, és aminek így elegendő időt adott, hogy eltervezze a pusztítást. Ugyanannyira volt ez harcművészet, mint amikor egy krokodil leteper egy vízibivalyt; csupán kirobbanó gyorsaság, erő és pár milliárd évnyi túlélési ösztön.
A tajcsicsuan-edzője szégyenkezve elfordította volna a tekintetét.

Az izomkolosszus a padlóra dőlt, szájából ömlött a vér. A rovarszemű fickó elrántotta magát Melbától, amivel helytelen döntést hozott. A lány erősen magához húzta a férfi beszorított ízületeit, és csípőből oldalra lendült. A fickó nehezebb volt Melbánál, és egész életét a gravitációs kútban élte le. Izmai szteroidoktól és saját olcsó erőnövelőitől dagadtak. A lánynak azonban nem nála kellett erősebbnek lennie. Csupán a csuklója és a könyöke kis csontjainál. A férfi megtört, térdre hullott.

Melba – nem Clarissa – egy lendülettel a háta mögé került, jobb karját a fickó nyaka köré csúsztatta, aztán a ballal szorított, védte a saját fejét a csapkodástól, amely ezután következett. Nem a férfinál kellett erősebbnek lennie, csak az agyába vért szállító lágy artériáknál.

Travin pisztolya eldördült, a golyó lyukat ütött a kanapén. A kis habpöffenés szétrobbanó szivacsra emlékeztetett. Nincs idő. Melba felvisított, üvöltése erejét karjába és vállába vezette bele. Érezte, hogy a rovarszemű férfi nyaka kettéroppan. Travin újra lőtt. Ha eltalálja, meghal. Melba azonban nem érzett félelmet. Elzárta oda, ahol nem hathatott rá. Hamarosan megtapasztalja. Nagyon hamar. Gyorsan le kellett tudnia a dolgot.

A férfinak egy harmadik lövedékkel kellett volna próbálkoznia. Az lett volna az ésszerű megoldás. A bölcs megoldás. Ő sem ésszerű, sem bölcs nem volt. Azt tette, amit a teste diktált neki, és megpróbált elszökni. Majomként viselkedett, és több millió évnyi evolúció arra ösztökélte, hogy meneküljön a ragadozó elől. Nem volt ideje még egyszer hibázni. Melba érezte, hogy újabb üvöltés tör fel a torkán.

Az idő hirtelen ugrott egyet. Melba ujjai Travin nyakát szorongatták. A férfi fejét újra meg újra az íróasztala sarkába verte. Vér és bőrdarabok tapadtak az asztalhoz. Melba ismét taszított egyet rajta, de Travin nehéz volt. Nem sikerült elég erőt beleadnia a csapásba. Melba elengedte a testet, és a férfi nyöszörögve a földre hanyatlott.

Nyöszörögve.

De még élt, gondolta magában Melba. Mostanra visszatért a félelem, és érezte a lassan rátörő hányingert. Nem szabad, hogy a férfi még mindig életben legyen, amikor jön az összeomlás. Fegyver volt nála. Melbának ki kell derítenie, mi lett vele. Gyorsan zsibbadó ujjaival kihúzta a kis pisztolyt a férfi alól.

– Társulás – mondta, és két golyót eresztett Travin fejébe. Ezt még a játékasztaloknál is hallaniuk kellett. Odakényszerítette magát a fémajtóhoz, és ellenőrizte a zárat. Ráfordították. Hacsak valakinek nem volt kulcsa hozzá, vagy át nem vágta magát, Melbának nem volt mitől tartania. Megpihenhet. Nem fogják kihívni a rendőrséget.

Lecsúszott a padlóra. Verejték ömlött végig az arcán, és reszketni kezdett. Igazságtalannak tűnt, hogy időt veszít a dicső és megváltó összecsapás közben, és küzdenie kell azért, hogy öntudatánál maradjon az erőszakot követő fiziológiai összeomlás szakaszában, mégsem engedhette meg magának, hogy elaludjon. Itt nem. A melléhez ölelte a térdét, és sírni kezdett, de nem a sajnálkozás vagy a félelem miatt, hanem mert a teste ezt művelte, amikor múlni kezdett a vegyületek hatása. Valaki bekopogott az ajtón, de a hang bizonytalannak hatott. Puhatolózónak. Még néhány perc, és… jól azért nem lesz. Az még nem. De elég jól. Még néhány perc.

A mirigymódosítás emiatt nem honosodott meg a hadseregben. Egy ütegnyi katona, tétovázás és kételyek nélkül, adrenalinnal olyannyira telepumpálva, hogy akár a saját izmaikat is kitéphetnék, mégsem törődnének vele, csatákat nyerhetne meg. De ha ugyanezek a harcosok ezután öt percen át összekuporodva nyafognak, ismét veszítenének. A technológia kudarcot vallott, de nem volt hozzáférhetetlen. Csupán elegendő pénz kellett, elegendő lekötelezett, akitől szívességet lehetett kérni, és elegendő tudós ember, akik kigyógyultak a tudományból. Könnyen ment. Voltaképp a terv legkönnyebben megvalósítható része volt.

Zokogása felerősödött, felgyorsult. Kezdődött a hányás. Melba tapasztalatból tudta, hogy nem fog sokáig tartani. Az öklendezések között az izomkolosszus mellkasát figyelte, hátha szétzúzott torkán át levegőt próbál venni, de a fickó már nem élt. A levegőt a vér és a hányás szaga nehezítette. Melba visszafojtotta a lélegzetét, kézfejével megtörölte a száját. Orrürege sajgott, és nem tudta, vajon az öklendezéstől-e, vagy a lágy szövetbe ültetett hamis mirigyektől. Nem számított.

A kopogtatás most már kétségbeesettebbnek hatott. Melba a kövér férfi hangját vette ki az ajtó mögül. Nem maradt több idő. Fogta a műanyag borítékot, és bedugta a zsebébe. Melba Alzbeta Koh kimászott az ablakon, és leugrott az utcára. Bűzlött. A kezét vér borította. Minden lépésébe belereszketett. Az erőtlen napfény fájdalmat okozott neki, a kezével árnyékolta előle magát. Baltimore-nak ezen a részén ezren is láthatták, és semmit sem láttak. A névtelenség pajzsa, amit a drogdílerek, stricik és rabszolga-kereskedők létrehoztak és fenntartottak, őt is védte.

Minden rendben lesz. Megúszta. Az utolsó eszköz is a helyére került, és már csak a hotelbe kellett eljutnia, innia kellett valamit, hogy helyreálljon testében az elektrolitok egyensúlya, és aludhasson egy keveset. Aztán, pár nap múlva munkára jelentkezhet a Cerisieren, és elindulhat hosszú útjára a naprendszer pereméhez. Ahogy szándékosan egyenes tartással gyalogolt az utcán, végig kerülve az emberek tekintetét, a tizenkét háztömbnyi távolság a szobájáig sokkal hosszabbnak tűnt. De meg fogja tenni. Bármit megtesz, amit meg kell tennie.

Egykor Clarissa Melpomene Mao volt. A családja városok, kolóniák és bolygók sorsát tartotta a kezében. És most Apa egy névtelen börtönben senyvedett, az ügyvédjén kívül senkivel sem beszélhetett, megszégyenítve kellett leélnie élete hátralévő napjait. Édesanyja egy privát lakóépületben élt a Lunán, és lassanként halálra gyógyszerezte magát. A testvérek – akik még mindig éltek közülük – szétszóródtak, ahol épp menedékre leltek két világ gyűlölete elől. A családja nevét egykor csillagfénnyel és vérrel írták fel, most pedig gonosztevőknek tüntették fel őket. Teljesen tönkretették őket.

Ő azonban még mindent helyrehozhat. Eddig sem volt könnyű, és ezután sem lesz az. Akadtak esték, amikor az áldozatokat szinte elviselhetetlennek érezte, de meg fogja tenni. Meg fogja láttatni velük, mennyire igazságtalan mindaz, amit James Holden tett a családjával. Leleplezi. Megalázza.

Aztán pedig elpusztítja.