Borítószöveg

„Figyelj, elmesélek neked egy életet” – Magyar Sándor a kisunokájának, a családban immár az ötödik Magyar Sándornak meséli el saját életének és felmenőinek történetét. De nem is egy életet, hanem mindazokat a sorsváltozatokat, amelyek a huszadik századi Magyarországon oly jellemző életutak lehettek.

Így aztán az egyik történetben a nagyapa édesapja nem tér vissza a munkaszolgálatból. Egy másik történet szerint úgy is lehetett volna, hogy a nagyapa édesapja fia születésére szerencsésen hazaérkezik az 1943-as doni áttörés előtt, hogy aztán a családjával Dániába menekülvén egy katonai vonatszerelvény vagonajtaja zúzza halálra. Vagy akár az is megeshetett volna, hogy a nagyapa családját, az Őrségben gazdálkodó Magyarékat 1950-ben kitelepítik a Hortobágyra.

A Szívlekvár meséjében az is megtörténhetett volna, hogy a nagyapa felesége halála után megismerkedik egy Budapesten élő orosz származású özvegyasszonnyal, aki ugyancsak elmesél egy életet valakiről, aki túlélvén a háborút, magyar tolmács lett.

Hogy végül az emberi sorsok miképpen fonódnak egymásba, mire lehet megoldás egy tyúk, mire jó a szívlekvár, s miként gyógyíthatnak a történetek – kiderül Kőrösi Zoltán országhatárokon és évszázadokon átívelő lebilincselő történelmi családregényéből.

Kőrösi Zoltán

SZÍVLEKVÁR

Libri Kiadó
Budapest

A kötet megjelenését támogatta
nka

Copyright © Kőrösi Zoltán, 2014
Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Második kiadás
ISBN 978-963-310-163-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ligeti Szilvia
Műszaki szerkesztő Pais Andrea (print)
Nagy Lajos (e-könyv)

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
Steve Matteson – Apache License 2.0

Első fejezet

Tavasz volt, már nem tél és még nem nyár, álmos reggel, amikor szűnni nem akaró csengetés ébresztette fel a lakást.

Mint amikor kavicsot dobnak a mozdulatlan, zöldülni kezdő vízbe, az ingatag árnyékok és lebegő uszadékok, a nem-tudni-honnan-jövő buborékok közé.

Nem is egy kavicsot, de mindjárt maréknyi fehér követ, s aztán többet is, dobálóznak végeérhetetlenül, ökölnyi féltéglákat, vaskos szikladarabokat, összekavarodnak a hullámok.

Csakis a Papa tudta így nyomni azt a nyomorult gombot, csakis ő.

Hiába romlott el már évekkel korábban a harangjátékot utánozó, dallamosan éneklő csengő, évek óta, dehogy, évtizednél is több már, hogy nem hallatszott más, csupán rekedt, fojtott kattogás. Ez volt ám a feladvány, ha idegenek akartak bejutni, toporogtak tehetetlenül, forgatták a fejüket segítséget keresve, kénytelenek voltak kopogtatni a rácsos kisablakon, kocogtatták az üveget, vigyázva, hogy ne ütődjön az ujjuk az indákat formázó vasrudakhoz, ácsorogtak, várakoztak, majd újra kopogtattak, hátha akad, aki odabentről meghallja őket, hátha, hátha, vagy nem, mindig azon az ajtón kopogtatunk, ami nem nekünk akar kinyílni, mindig az előtt az ajtó előtt ácsorgunk, amihez elfelejtettük a bekívánkozó szavakat.

Ugyan már, ki sugdosott a fülünkbe, ki rajzolta a homokba a betűket?

Álldogáltak az idegenek, elveszett gyerekek városa egy huzatos lépcsőházban, csalódottan indultak lefelé.

Ez a csengő nem is csengő volt már, csupán egy gomb, ami célját és értelmét vesztette.

Egy seb a lépcsőház kopottas, vedlett falában.

Kéznyomok és ujjlenyomatok őrzője, összekaristolt műanyag.

Még a lift is hangosabban zötykölődött emeletről emeletre.

De nem a Papának!

Ő aztán nem nézelődött, nem forgolódott, nem kocogtatott.

Megnyomta a gombot, amire felrikoltott a hang, megreccsent, akár egy derékban roppanó fa.

Egy harci kürt.

Egy vértől iszamós, lövedékektől horpadt harsona.

És rögvest utána olyan volt a hangja, mintha egy motorbicikli közeledne vészjósló gyorsasággal, a mélyből berregett, aztán már az ajtót feszegette, áthatolt a réseken, hol hangosabban, hol elhalkulva keringett a lakásban, mindenhova beférkőzött, majd, mielőtt bárki megnyugodhatott volna, újra felerősödött, harsányan kerregett, még az ablaktáblák is belerezegtek.

A Papa pedig az egyik kezével a biciklijére támaszkodott, és a másikkal addig nyomta a csengőgombot, míg valaki ajtót nyitott.

Kicsit még azután is, de csak egészen kicsit.

Betolta a kerékpárt, belökte maga előtt, embertörő kos, ami utat hasít neki az ellenség sűrűjében, nagyot fújtatott, a gépet letámasztotta az előszobában, körülnézett, és csak ezek után köszönt: Jó napot!

Jó napot!

Szervusz, Papa.

De az rejtély volt, hogy most, ezen a tavaszi reggelen miként csengethetett olyan kitartóan, hiszen a jobb kezével valóban a kerékpár kormányát markolta, ám a bal hóna alatt jókora, rémülten pislogó tyúkot tartott.

Egy jól fejlett, világosbarna tollazatú, rózsaszín tarajú házi tyúkot, aminek mellesleg roppant szakszerűen markolta össze a két lábát, hogy a biciklizés közben megkímélje magát a kellemetlen szárnycsapdosásoktól és karmolódzó rugdosásoktól. Még egy máskülönben szelíd tyúk is veszettül tud rugdalózni, ha felidegesítik, márpedig keresztülhajtani a városon egy biciklista hóna alá szorítva, aki aztán felcaplat a harmadik emeletre, és aztán hosszan csenget egy berregő csengőn, bizonyos, hogy egyetlen élőlény számára sem lehet megnyugtató.

Ah, te vagy megint, mondta Apa.

Tessék, mondta Papa, s kis oldalmozgással az állatot Apa felé tologatta, majd a mackónadrágja farzsebében kutakodva egy kék-fehér nejlonzsinórt bányászott ki, és azt is odanyújtotta.

Tessék.

Apa kinézett a lépcsőházi félhomályba, ahová egy ilyen korai órán nemigen hatolhatott be a tavaszi napfény.

Egy lélek sem járt odakint, zárva minden más ajtó, a lift piros jelzőfénye megnyugtatóan hunyorgott.

Ördögi macskaszem.

Apa becsukta az ajtót, és erős idegenkedéssel nézett a kíváncsian visszapislogó tyúkra.

Ez egy tyúk, állapította meg Apa, mintegy időt nyerve a következő lépések előtt.

A Papa egyetértően bólintott.

Kösd a lábánál fogva a konyhaasztalhoz!

Mi nem tartunk a konyhában tyúkot, mondta Apa, és az állat sárga karikás szemébe nézett. Illetve, ami azt illeti, máshol sem. És, ami még jobban azt illeti, nem tartunk állatot. Az ember jószerével magát se tartja már, vékony szálak lógnak szerteszét, nemhogy tartanának, elpattannak, ha nem akarjuk, akkor is. Víz felett lebegő felhő. Vékony hártya. Csak egy csattintás.

Mi ebben a lakásban nem tartunk semmiféle állatot.

A Papa a tyúkot Apa kezébe nyomta, és a madzagot, mint egy elegáns sálat, a fia nyakába vetette.

Eddig nem tartottatok, de most már itt az ideje. Most már majd fogtok. Változnak az idők, ami annyit tesz, hogy sok mindennek eljött az ideje, ami eddig nem volt. Kell a tyúk és kell a tojás. Lehet siránkozni, lehet szomorkodni, oly mindegy, a lényeg a kikerülhetetlen változás, és persze az alkalmazkodás. Az ember a legalkalmazkodóbb állat. Meg annyit is tesz, hogy sok idő van, tekintve, hogy az idő lényege éppen a változás. És azt is, hogy nem tudhatod, melyikből melyikbe lépsz bele, persze kétszer ugyanabba sohasem, ez nem is kérdés, ellenben eldönthetetlen, hogy a múlt felől törekszel a jelenen át a jövő felé, avagy a jövőből csurogsz reménytelenül a jelenen át a múltba.

Tessék?

De ne kösd szorosra, hogy járkálhasson is egy kicsit. Egy kicsi járkálás azért mindenkinek kell. Legfeljebb újra és újra visszarántja a lábára erősített kötél.

Azzal a Papa úgy tett, mint aki sebtében megtörli a cipőjét, mégiscsak vendégségbe érkezett, tessék-lássék végighúzta a talpát a küszöbön, jó napot, az élet vendége vagyok, belépett a szobába, és otthagyta mindhármukat, a tyúkot, a biciklit és Apát.

Bemegyek, vetette oda még.

Bemegyek a Sándorkához.

Az én unokámhoz.

A család legifjabb sarja, ötödik Magyar Sándor, vagyis ahogy a családban szólították, Sándorka, a szobájában, az ágyán feküdt.

Sándorka pihent, mert pihennie kellett.

Sándorka ugyanis szeptemberben, az első tanév kezdetekor még a legutolsó volt az osztály tornasorában.

Sándorka, a nyolcéves fiú.

Sajnos, akkoriban a lányok között sem akadt kisebb termetű nála.

Ott árválkodott, szomorkodott a sor végén, mint egy megbarnult körte.

Viszont karácsonyra, a téli szünet kezdetére már úgy lett a legmagasabb az első osztályosok között, hogy legalább egy tenyérnyivel nőtte túl a társait.

Körtefa.

Nőhet-e három hónap alatt több mint harminc centit egy körtefa?

A doktornő, amikor a kötelező iskolaorvosi vizsgálaton meghallgatta Sándorka szívverését, előbb kivette a füléből a sztetoszkópot, gyanakodva piszkálgatta a műszert, majd újra a kisfiú mellkasára tapasztotta a korongot.

Hát ez… hogyan? El volt tán dugulva eddig a fülhallgató?

A világ, mint piszok, felrakódik egy membránon.

Hát hogy nem vette ezt észre eddig?

Vagy ha felrakódott, akkor hová tűnt hirtelen?

Mitől javult meg egyszeriben?

Merthogy ott bent, nyitotta kerekre a szemét csodálkozva a doktornő, ott bent, a bordák kosarában, úgy dobogott az a szív, mintha egy egész zenekarnyi üstdob üzenne nyugalmas, ám roppant hangos ritmusokat.

Szépen dobogott, szépen, csak éppen érthetetlenül hangosan.

Nem kell félni, mondta a doktornő.

A mutatóujját Sándorka bőréhez érintette, éppen a szíve fölött.

Érezte a dobogást.

Odafektette a tenyerét is a fiú mellkasára.

Mintha egy külön életet élő állat mocorgott volna odabent.

Nem félek, mondta a kisfiú. A Papa segít.

Álmos, barna szemmel nézett le a doktornőre, és mosolygott.

Mire a beutalókkal irányított és szükségesnek ítélt vizsgálatokat mind elvégezték, Sándorka megint nőtt néhány centit.

Megint és megint.

Kézről kézre adták az orvosok, hallgatgatták, vizsgálgatták. A jelentésben az állt, hogy a fiú makkegészséges, csupán a szíve, az a máskülönben teljesen átlagos és szabályszerű szíve sokkal nagyobb, nagyobb, mint egy gyereké.

Sőt, nagyobb, mint egy felnőtt férfié.

És hogy a hirtelen támadt s a jelek szerint véget érni nem is akaró növekedésnek is az a magyarázata, hogy a teste megpróbálja utolérni azt az aránytalanul nagyra nőtt szívet.

Vagyis hogy nem utolérni, hanem inkább helyet adni neki.

Körbevenni.

Alkalmazkodni.

De mi az, hogy aránytalanul nagy?

Nem kell félni, mondta a doktornő.

Félünk, mondta Anya.

Vagyis, szögezte le a doktornő, a kisfiú addig fog nőni, amíg a szíve úgy akarja.

A szíve? Hogyan akarhat egy szív bármit is?

Hát talán így. És nagyon.

Na de, doktornő, lehet egy szívnek külön akarata?

Kedves Anyuka, mindennek van akarata, legfeljebb nem vagyunk képesek arra, hogy meghalljuk.

Azért ez itt most meglehetősen erőteljesen ad hírt magáról.

Anyuka, ne aggódjanak, betegségről szó sincsen, csupán szokatlan ez az eset egy kicsit.

Vagyis nagyon, mondta Apa.

Nagyon, vonta meg a vállát a doktornő.

Ez az eset a mi kisfiunk, mondta Anya. Illetve nagyfiunk.

Aludjon, egyen és pihenjen sokat, mosolygott a doktornő. Az jót tesz az ilyen esetekben.

Miért, maga látott már ilyen esetet, kérdezte Anya.

Azt nem mondanám, rázta meg a fejét a doktornő. De hogy az alvás jót tesz, az bizonyos. Az alvás mindig jót tesz.

Szilveszterre Sándorka kinőtte az ágyát, ami pedig alig egy éve került a lakásba az IKEA-ból, remek, fiókos ágy volt, s amikor megvették, kétségkívül úgy tervezték, hogy legalább az érettségiig kiszolgálja a fiút. Akkor úgy tűnt, de most egészen másként.

Apa, hosszas gondolkodás után, egy mesterembert fogadott.

Az elviselhetetlenül izzadságszagú asztalos ugyan kétszer is lemondta a megbeszélt időpontot, nem is szabott alacsony árat, de amikor végre megérkezett, azonnal dologhoz látott, és mestermunkát végzett: kényelmes és immár a faltól a szemközti falig érő ágyat szerkesztett, leszerelte az addigi gyerekágy egyik végét, majd deszkák és lécek segítségével jócskán megnyújtotta a fekvőhelyet, amin Sándorka nyugodtan kinyújtózhatott.

Végre.

Apa és Anya hagyták is reggelente addig aludni, amíg csak jólesett neki, mégiscsak tavaszi szünet volna, vagy mi a szösz, óvatoskodtak az ajtókkal, lehalkítva, fülelve hallgatták a rádiót, rápisszegtek a vízforralóra, összeráncolták a homlokukat, ha egy autó ment el az utcán, a ház előtt.

Aludjon sokat, a pihenés jót tehet.

Hát ezt történt.

Vagyis az történt, hogy a doktornő nem tudhatta, hogy a Papa, aki az iskolaév kezdetéig csak elvétve, ritkán jelent meg náluk, akkoriban, október táján kezdett gyakrabban becsengetni.

Milyen pici ez a gyerek, mondta. Biztosan az utolsó a tornasorban.

Nem pici, csak még nem indult meg a növése.

Beszélgetek majd vele.

Beszélgetni? Miről?

Úgy általában, az életről.

Az életről? Minek?

Majd attól nőni kezd.

A beszélgetéstől, Papa?

A meséléstől. Aki az életről hall, az nem maradhat változatlan, ezt mindenki tudja. És ha megfelelő történeteket mondok el neki, majd meglátjátok, nőni fog az a gyerek.

Ki mondta magának ezt a marhaságot?

Volt egyszer Alifbá országában egy szomorú város, minden városok legszomorúbbika; olyan riadalmasan szomorú volt, hogy a tulajdon nevét is elfelejtette. Bánatos tenger partján épült, s a tenger mordhallal volt tele; aki pedig eszik a mordhalból, annak szinte rókázhatnékja támad a búbánattól, még ha történetesen kék is az ég.

A szomorú város északi peremén hatalmas gyárak terpeszkedtek, amelyekben szomorúságot gyártottak, csomagoltak és küldtek szerte a világba, és a világnak elege mintha soha nem lett volna belőle. Fekete füst dőlt a szomorúsággyárak kéményeiből, s ülte meg rossz hír gyanánt a szomorú várost.

Ez hülyeség, Papa.

Naná, bólintott a Papa. Naná.

Hülyeség, de csak annak van értelme.

Kicsi fiam, itt nálunk a mese az egyetlen valóság.

Vagy ha nem is a valóság, de a méltó élet.

Viszont azt, hogy Sándorka növekedésnek indult, nem lehetett kétségbe vonni.

Akár a szíve akarta, akár a történetek, napról napra magasabb lett.

És karácsonyig a Papa hol reggelente csöngetett be, hol délután, az iskolaidő végével érkezett, hol meg lefekvéskor ugrott fel.

Egyenesen Sándorkához sietett, és néhány napi mesélés után máris az első dolga volt, hogy az ajtóhoz állította a fiút, egy vonalzót illesztett a feje búbjára, bejelölte az ajtófélfán az aktuális magasságát, sőt ceruzával mindig a legújabb vonalka mellé írta az aznapi dátumot és az eredményt is.

Bólogatott, mint aki teljesen tisztában van a helyzettel.

Hümmögött, mint aki mindent ért.

Ráncolta a homlokát, akárha kiderített volna valamit.

Fekete füst dőlt a szomorúsággyárak kéményeiből.

Mint a létrafokok, állapította meg a Papa. Bizony ám, teljesen létrafokok! És éppen az ötödik Magyar Sándor, az ötödik! Az persze kérdés, hogy a létra felső vége hová is van támasztva, miféle kiszögellés tartja meg, és pláne hogy miféle angyalok mászkálnának rajta.

És az angyalok még csak hagyján, ahogy fáradt arccal, törődötten menetelnek. De mi meddig kapaszkodhatunk fel? Vagyis hogy alattam a föld, felettem az ég, s a kettő között én vagyok a létra.

Fel a fénybe. És micsoda fénybe, micsoda fénybe?

Papa, az angyalok nem méregetnek.

Nem? Hát ki mondta ezt neked? Az angyalok egyik legfontosabb feladata éppen a mérés. Bizony, az angyalok küldetése folytonosan szem előtt tartani a világ állapotát. Ha kell, akkor szemmel, ha kell, akkor mérőléccel. Ezért járják az utcákat, és méricskélnek folyamatosan, gondold csak el, mennyi utca, mennyi ház, mennyi ember, nem csoda, ha belefáradnak még ők is néha, szegények. Lóg rajtuk a hosszú ballonkabát, nem elég nekik a szárnyuk súlya, ott van ráadásnak az emberek gondja is.

Én még nem láttam angyalt, Papa.

Vagy éppen láttál, csak nem vetted észre.

Az emberek bele is bolondulnának, ha mindent észrevennének, tudod?

Nézegette azokat a vonalakat, azt a ki tudja, hová vezető létrát, egy lépés, két lépés, egyre több.

Tudod, kicsi unokám, ezerkilencszázhatvannyolc előtt a Papa még egyáltalán nem tudott biciklizni.

Most magadról beszélsz?

Hát persze, a harmadik Magyar Sándorról, bólintott a Papa.

És miért úgy beszélsz, mintha nem is te lennél?

Mert az illik a történethez. Jegyezd meg, nem a személyek keresik meg a hozzájuk való történeteket, hanem mindig is a történetek választják ki a nekik megfelelő hősöket. Ami azt is jelenti, hogy sok-sok történet van, keringenek és leskelődnek körülöttünk, ám csak kevés hőst lelhetnek fel.

Szóval.

A Papa ezerkilencszázhatvannyolc végéig nem is tudott biciklizni, vagy lehet, hogy tudott, de addig nem próbálta.

A biciklizés tulajdonképpen ezerkilencszázhatvannyolc nyarán kezdődött, s még csak nem is egy kerékpárral, hanem egy Csepel teherautó vezetőfülkéjében.

A harmadik Magyar Sándor Angyalföldön született, a Madarász utcai Gyermekkórházban, ezerkilencszázharmincnyolc nyárelőjén, május huszonkilencedikén. Apjának, a második Magyar Sándornak és anyjának, Izabellának ő volt az első és régóta várt gyereke. Érthető volt tehát a család roppant öröme, főként, amikor az izgatott várakozás után az is kiderült, hogy a legszebb reményeket és titkos imádságokat beteljesítve fiúként jött a világra a jövevény. A boldogságot még az sem árnyékolta be, hogy a családra vetülő fénynél jóval hatalmasabb felhők tornyosultak az odakinti világban; az Imrédy Béla miniszterelnök vezette kormány előterjesztésére a tekintetes Magyar Országgyűlés éppen aznap fogadta el a tizenötös számú törvénycikket, a társadalmi és gazdasági élet egyensúlyának hatályosabb biztosításáról. Ennek értelmében immár törvényesen is kimondatott, hogy a szellemi szabadfoglalkozású állásokban és a tíz értelmiséginél többet foglalkoztató kereskedelmi, pénzügyi és ipari vállalatoknál húsz százalék lehet a zsidók maximális aránya, annyi engedékenységgel, hogy ezt a kívánatos csökkentést öt év türelmi időszak alatt kell elérni. A boldog, ifjú szülők mégsem keseredtek el a hír hallatán, hiszen biztonságban érezték magukat: második Magyar Sándor, aki még Alexander Mannheimer néven született a század elején, a ferencvárosi Bakáts téren, az idősebb Mannheimer, azaz első Magyar Sándor bölcs döntésének köszönhetően ugyanis nevét második Magyar Sándorra magyarítva, és az evangélikus vallásra térve érte meg a felnőttséget. Ráadásul az idősebb Mannheimer az első világháborúból, a piavei frontról súlyos tüdőgyulladással, sőt egy gáztámadást is túlélve szállhatott le a hazatérő vonatról, viszont a mellén, egy jól beásott olasz üteg eszeveszett lerohanásának jutalmául, egy Bronz Vitézségi Érem csillogott.

Ez a kitüntetés, illetve az, hogy a névváltoztatása és a kikeresztelkedése kevéssel a hazatértét követően, még ezerkilencszáztizenkilenc augusztusa előtt megtörtént, azt jelentette, hogy a fia, az akkortól szintén evangélikusként regisztrált második Magyar Sándor húsz év múltán minden számítás és törvény szerint mentesült a korlátozás alól.

Vagyis hát úgy gondolta, hogy mentesülhet.

Nem zsidó ő, csak magyar.

Vagyis mindenki magyar, de ő most már jobban az.

Második Magyar Sándor a Magyar Államvasutak kötelékében dolgozott, a rákosrendezői pályaudvar irodai épületében könyvelői munkát végzett, s méltán érezhette úgy, fittyet hányva a torlódó politikai felhőknek, hogy minden figyelmét a frissen született s természetesen ugyancsak evangélikusként bejegyzett gyermekének szentelheti. Sajnos a felhőtlen nyugalom se felhőtlen, se nyugalom nem volt: és még egy évig se tarthatott. A következő évben ugyanis a negyedik törvénycikk már nem törődött sem a háborús érdemekkel, sem az időben született, bölcs elhatározásokkal, és zsidónak minősítette mindazokat, akik önmaguk, legalább egy szülőjük vagy legalább két nagyszülőjük révén az izraelita felekezet tagjai voltak, s nemcsak a törvény hatályba lépésekor, hanem annak előtte is. Hiába volt, hogy első Magyar Sándor a teremtővel történő elszámolást a piavei szenvedések után, amikor élete végéig az orrába ivódott a kiömlő, nyers vér szaga, legfeljebb az egyes ember legbensőbb titkának és magánügyének tekintette, s erről másokkal se kívánt soha vitát nyitni. Azt, ha akarta volna, se tagadhatta el, hogy a német földről a Duna mentén érkezett felmenői igenis kaftánt és kipát hordtak, a pajeszukat és a szakállukat hosszúra növesztették, és maradéktalanul megtisztelték a szent szombatot. Fiának, a második Magyar Sándornak tehát rövid úton távoznia kellett az Államvasutak kötelékéből, s ezzel együtt a családnak is el kellett hagynia a rendezőpályaudvar mellett létesült kis kertvárosi telepet. Gyermekük, a harmadik Magyar Sándor még egyéves se volt a költözéskor, ezért aztán az ő gyerekkori emlékei már a Ferencvároshoz, a Horthy híd átadásával új életre kert Körúthoz, a Mester utca és a Bokréta utca környékéhez kötődtek.

Innen, az Angyal utcai bérház gangos udvaráról lépett ki ezerkilencszáznegyvenháromban bakancsosan és hátizsákosan a második Magyar Sándor, aki az első két alkalommal visszatért a munkaszolgálatból, ám a harmadik behívás után már csupán egy hivatalos, szűkszavú nyomtatvány érkezett helyette.

Nevezett személy az oroszországi harctéren, aknamentesítés közben életét vesztette.

S innen, ebből az udvarból indult el egy év múltán harmadik Magyar Sándor is, aki se a táviratról, se az apja haláláról semmit nem tudott. Alig hatéves volt, amikor az anyja, az akkor már hivatalosan is özvegy Izabella kezét fogva végiggyalogolt a Körút közepén, hallgatták a redőnyök zuhanását, a rádiók zenéjét és a cselédek nevetését.

A Dob utcánál kanyarodtak be, hosszú álldogálás közepette várták ki a sorukat egy kisajátított rövidáruüzlet előtt, ahol aztán elszedték tőlük az értékeiket. Az asztalnál ülő csendőr felvigyázása mellett Izabellának még a jegygyűrűjét is le kellett adni egy fonott, füles kosárba, az asszony hiába bizonygatta, hogy az nem ékszer, csupán a számára értékes emlék.

Majd mi megőrizzük azt a becses emléket, legyen nyugodt.

Harmadik Magyar Sándorékat kiparancsolták a sorból, az ékszerek gyűjtését felvigyázó csendőr félreállította Izabellát, kiparancsolta a kezéből a gyermekét, akit az asszony addig, mint valami védelmező pajzsot, elővigyázatosan a kezében tartott, és átterelte az özvegyet a szomszédos helyiségbe, hogy ott ellenőrizze, nem dugott-e el valahol egy értékes ékszert.

Harmadik Magyar Sándor az asztal lábába kapaszkodott, úgy várta vissza az anyját.

Paplanokkal leválasztott fél szobát kaptak abban a Klauzál téri házban, ahol aztán a pincében kuporogva, a bejárat előtt elsétáló, fekete egyenruhás, fegyveres, karszalagos rendtestvérektől rettegve megérhették az ostrom és a háború végét.

Illetve Izabella rettegett, harmadik Magyar Sándornak nem volt arra ideje. Szerette a repülőgépek hangját, és semmit nem talált annyira izgalmasnak, mint amikor megszólaltak a szirénák, majd, mintha láthatatlan bogarak foglalnának el minden légteret, átható zúgás remegtette meg a levegőt.

Egyébként harmadik Magyar Sándor, ha végre leültethette Izabellát, odaállhatott az asszony térde elé, határozottan állította is, hogy ő nemcsak hallja, de látja is azokat a bogarakat, sőt, ha akarja, meg is tudja fogni őket, csak épp kicsit kellemetlen, kemények és pattognak, akár az apró sörét, és égetik az ember tenyerét.

Ki tudja, mitől olyan forrók.

Ha az ujjaid közé csíped, akkor se akarnak nyugton maradni, tépnék ki magukat.

De hogy félni kellene az efféléktől? Hiszen az ember nagy, a sörétbogár meg pici.

Azt sem igen értette, hogy a bombázások miatt miért kell suttogni, és miért kell egymást olyan erősen szorítani, azt ugyanis még elképzelni sem bírta, és nem is hihette el, hogy akár Izabellának, akár neki valami baja eshet.

Még amikor a pincelejáratuk elé omlott a szemközti ház tűzfala, és a téglahalom betemette a vaskaput, hogy minden egyes döndülés akkorát szólt, mint valami ágyúlövés, nem is téglák a vason, inkább súlyos, lerúghatatlan göröngyök a deszkán, érezte ő Izabella szívdobogását, a teste remegését, érezte az arcán az anyja könnyeit, de félni még akkor se tudott.

Nem tudott, mert nem volt mitől félnie.

Egyszerűen bizonyos volt abban, hogy nekik semmi, de semmi bajuk nem eshet.

Hiszen az ő nagy és erős apja, második Magyar Sándor, amikor utoljára kiment a kapun, ott az Angyal utcában, akkor leguggolt, hogy szeme a fia tekintetével azonos magasságban legyen, odanyomta a homlokát a fia homlokához, és két dolgot nagyon megígért neki, cserébe az ő fogadalmáért.

Az egyik az volt, hogy történjen bármi, odakint, a háborúban, robbanjanak bármi lövedékek, csapkodjanak akármi golyók, leheljenek holmi fagyok, s marasztalja sár, sötét gödrök, ő akkor is vissza fog térni Izabellához és harmadik Magyar Sándorhoz.

Visszatér, akármi is legyen.

Visszatér, bárki bármit tegyen.

A másik az volt, hogy amíg távol jár, a figyelme akkor is ott lesz rajtuk, óvja s védi őket, nem történhet tehát velük semmi rossz.

Cserébe viszont a szavát vette a kisfiúnak, hogy nemcsak engedelmeskedni fog az anyja akaratának, de mint a család egyetlen férfitagja a rossz időkben, védelmezni fogja Izabellát.

Mert azt te már meg tudod tenni, ugye, fogta meg a kisfiú állát.

Igen, édesapám.

És meg is fogod tenni, ugye? Igen, édesapám.

Nem vagy már olyan kisfiú, ugye? Igen, édesapám.

Mindezeket összevetve tehát harmadik Magyar Sándor nemcsak abban volt egészen bizonyos, hogy a békével épségben hazatér majd az apja, hanem abban se kételkedett, hogy dúljon bármiféle gyilkos harc, őket nem érheti bántás.

Hiszen az ember, mondta oly sokszor második Magyar Sándor, ha nem szegi meg az ígéretét, s teljesíti a kötelességét, akkor a maga részéről nem csupán fenntartja a világ egyensúlyát, de fenntartatja azt másokkal is.

Akkor is, ha ők netán nem tudhatnak erről.

Igen, édesapám.

A világ egyensúlya nem borulhat fel.

Igen, édesapám.

Ezért nézelődhetett ő békésen, tudta, nincs mitől elrémülnie.

S akkor se félt, amikor a bombázások közti szünetben Izabella, nem törődve már a légiriadóval, felszökött az emeletre, s magával vitte őt, mert ki akarta mosni a kevés fehérneműjüket, s mert nem bírta már az odalenti sötétséget, bűzt és zsúfoltságot.

A bejárat előtt egy vödörrel markolta fel a havat, hogy legyen miben mosnia.

Aztán már odafent, az ablak mögött lapulva látták, ahogy féltucatnyi fekete ruhás keretlegény sietett a légópince ajtaja elé, négyen lementek, és kiterelték az összezsúfolódott embereket, majd találomra kiválogatva közülük tízet, libasorban, futólépésben elindították őket a Duna-part felé.

Akkor se félt.

Harmadik Magyar Sándor tudta, hogy a második Magyar Sándor, akármerre is jár, legyen bármilyen kopott, sáros a bakancsa, foszlott, szakadt a hátizsákja, sajogjanak bármennyire is az izmai, attól még óvó és aggodalmas szemmel figyel rájuk. S emiatt tudta azt is, ha a maga oldaláról betartja a fogadalmát, s védelmezi az anyját, akkor nem sérülhet a megígért egyensúly, nekik nem eshet bajuk. Ezt egyébként minden alkalommal el is mondta az anyjának, legalábbis úgy, ahogyan fel tudta idézni az apja szavait, s tette ezt annak ellenére, hogy második Magyar Sándor emlegetése rendre kétségbeesett zokogást váltott ki Izabellából.

Ezzel a bizonyossággal tudott várakozni akkor is, amikor januárban szőrmesapkás, keskeny szemű, dobtáras géppisztolyos katonák nyitották fel a légóbejáratot, a fegyverüket maguk elé tartva, lassan, óvatos vigyázással lépkedtek az egymásra zsúfolt vackok között, s csak akkor enyhültek meg, akkor engedték le a fegyver csövét, amikor a kisfiú, harmadik Magyar Sándor, nem törődve Izabella elfojtott kiáltásával, kicsúszott az anyja kezéből, és elébük szaladt.

Malagyéc, malagyéc.

Kint, az utcán, a romok között, kitárta a karját, ahogy egymás kezébe dobálták a pufajkás katonák, úgy röpködött a fejük felett, mint egy igazi repülő.

Anya, anya, nem madár vagyok, hanem repülő.

Berregett, zúgott is hozzá, ha már nyomuk veszett azoknak a zümmögő, fekete söréteknek.

Amikor januárban hazamehettek az Angyal utcába, második Magyar Sándor nem is volt hajlandó többet az anyja mellett aludni, mondván, hogy rövidesen megérkezik majd második Magyar Sándor, s az ágy jobb oldalán neki kell az a hely.

Még akkor is várta őt, amikor ősszel elkezdte a tanulást a Mester utcai elemi iskolában, akkor is, amikor újra berendezték a kicsi lakást, kicserélték Sándor kiságyát, s próbálták pótolni az eltűnt ruhákat, bútorokat.

Iskolába menet egy késő őszi reggelen harmadik Magyar Sándor felismerte a prémes szegélyű, fekete szövet kiskabátját az első emeleten lakó osztálytársán.

Szél vitte az eső áztatta törmelékek, a leomlott falak szagát.

Tél elején Izabella a házbéliek példáját követve lement kondoleálni az alattuk lévő lakásba, mert a Körúton összeesett, és ott helyben meghalt Mrázik úr.

Hullott rá a friss hó, ahogy az utcán hevert.

Mrázik úr elmúlt már hatvan, régóta küzdött a szívbajával, és a háború alatt is jobban félt a hirtelen haláltól, mint a bombázásoktól, folyton a mellkasát masszírozta, hideg vizes borogatásokat tett rá. Most pedig, a béke idején, egyszeriben nem bírta tovább, mintha csak a háború hiánya ölte volna meg, összecsuklott, mint egy fa, ami mellől kiütik a támasztékot.

Izabella lement hozzájuk, majd mielőtt elbúcsúzott, engedélyt kért a feketébe öltözött, puffadt arcú özvegytől, és megsimogatta a nagyszobában álló ágy támláját.

Az az ágy a vészkorszak előtt még az ő szobájukban állt, hozták magukkal az angyalföldi szolgálati lakásból.

Harmadik Magyar Sándor jól tanult, szerette az iskolát.

Esténként, amikor Izabella egy lavórnyi felforrósított vízben áztatta ki az egész napos zöldségesbolti ácsorgásban megmerevedett és összeragadt lábujjait, harmadik Magyar Sándor hanyatt feküdt az ágyában, a két kezét összekulcsolta a tarkója alatt, s félig lehunyt szemmel bámulta a mennyezeti vakolat foltjait és repedéseit.

Buckák és hómezők, szélfútta árkok.

Elképzelte második Magyar Sándort, aki lassan, de biztosan és feltartóztathatatlanul közeledik, végiggyalogol az orosz sztyeppéken, átgázol a folyókon, átkapaszkodik a Kárpátokon, leereszkedik a hegyoldalakon, hogy hazatérjen.

Billeg körülötte az egyensúlyát megtartó világ.

Hazatér, hiszen betartja az ígéretét.

Hazajön a kék hegyeken túlról.

Lépeget, és nem tarthatja vissza semmiféle hideg.

Lépeget, s minden lépésével beteljesíti az ígéretét.

Lépeget, s közben egyre csak a látóhatárt kémleli, hogy vajon milyen messze még, hol várják őt. Hol van az ő szófogadó nagyfia.

S amíg várják, addig nem fogyhat ki a lábából az erő.

A háború után három évvel, már az országgyűlési választások után látogatta meg őket második Magyar Sándor hajdani kollégája.

Imre bácsi a régi pályaudvari irodaházban dolgozott együtt Magyar Sándorral, és félig-meddig a barátja is volt.

Azt mondta, csak azért nem jött korábban, mert közel egy évig ágyban feküdt.

Betegséggel jött meg a háborúból, azzal küzdött még a békében is.

Nem a fronton járt, de a háborúban érte a baj.

Aki csak egyszer is járt már a halál szomszédságában, annak mindig ott marad az arcán az árnyék, hát akkor ő hogyne hozta volna haza magával a barakkbeli életét.

Hogyne tudná, hogy az emlékek sokkal erősebbek az akaratnál, tartósabbak a vágynál és a reménynél, az emlékek igazi hatalma rajtunk az, hogy nincs előlük menekvés, magunkkal visszük őket, ha eltagadjuk is.

Hogyne tudná, micsoda adomány a feledés.

Az ember azt véli a legjobban megismerni, ami nem adatik meg neki.

Imre bácsi lassan, akadozva, halkan beszélt.