Litkey Farkas

Amerre a szél fúj

Az agárdi nádasoktól a Kékszalagig

Jaffa Kiadó

Tartalom

2013. július 25.

1  A Litkey fivérek

2  Agárdtól Kielig

3  „Elvesztegetett” évek

4  A Grand Slam

5  Atlanta

6  A Kékszalag hőskora

7  A nagy manőver a Fabatkával

8  A Pleasure

9  Az első győzelem a Kékszalagon

10  Hősök és áldozatok

11  A nagy sorozat

12  A katamaránok éve

13  „Csak magadra számíthatsz!”

14  Példaképek

15  A legnehezebb Kékszalag

16  Maratón és szóló

17  A Soling-kaland

18  Én, a menedzser

19  Bruschetta és al forno

Függelék

1  A Balaton és a Kékszalag pályajelei

2  Kékszalagok győztesei, 1934–2013

3  Eredménylista

4  Fényképek

Impresszum

2013. július 25.

Reggel öt óra. A kenesei pékség kávézójában ülök. Lábamnál Berci, a kétéves ír szetter próbál rendesen viselkedni. Presszókávé gőzölög a csészében. Borult, csendes nyári reggel van, fel-felszakadozó felhőzettel. Számomra az év legfontosabb reggele. Ma rajtol a Balaton Kékszalagja. Telefonon olvasgatom az időjárás-előrejelzéseket. Nem sok szelet ígérnek, erre készültem, ez jó hír! Fél hatkor találkozunk a csapattal a hajónál. Tizenhét ember. Viszonylag kevés a csomag, csak az enni- és innivaló. Utolsó ellenőrzés, és egy óra múlva elhagyjuk a kikötőt. Motoros fog vontatni. Egy-másfél óra múlva Füreden leszünk.

A hajónál már gyülekezünk, mire megérkezem. Megvan minden, indulunk. Nem kell sietni. Sima a víz, kicsit még hűvös van. A két trimmerem (vitorlakezelőm), Balázs és Zsolt (Lovacska) fejhallgatóval a fején fekszik a cockpit-ban, relaxálnak. Hosszú nap áll előttük, tizenkét-tizenhat óra folyamatos figyelés.

Alsóörsön ébred a keleti szél, Csopak előtt elengedjük a motorost, és vitorlák nélkül csorgunk 1,5-2 csomós (kb. 2,7-3,7 km/órás) sebességgel. Körülöttünk sereglik a mezőny, köszönés jobbról-balról. Ezt a pár órát nagyon szeretem, ünnep és boldogság. Mindenfelől érkeznek a hajók Füredre, idén is ötszáznál többen, hogy részt vegyenek a Balaton legnagyobb felvonulásán, a Kékszalagon. Kilenckor elrajtol a mezőny.

Fél egy körül, amikor kiérünk a tihanyi csőből, már 2-3 kilométer a hátrányunk. A Raffica szinte beláthatatlan messzeségben, és a Principessa is távolodik. Általában nem zavar, ha a versenynek ezen a szakaszán még nem vezetek, sőt! De a különbség most bőven több annál, mint amennyit egy vállrándítással el lehet intézni. Igazolódni látszik a papírforma. Idén csak a harmadik leggyorsabb hajó a miénk. Révfülöpig tovább nő a különbség, már 4-5 kilométer, a Raffica alig azonosítható a távolban. A két esélyes nagyon lehagyott bennünket, távolinak tűnik a győzelem.

Szomorúságot érzek, noha tisztában voltam az erőviszonyokkal. Amikor a Lisát először elhoztuk a Balatonra, nem volt ellenfele a tavon. Azóta viszont megerősödtek a riválisok, és idén már nem mi vagyunk a legnagyobb esélyesek. Sajnálom az új fiúkat, akiknek ez az első Kékszalagjuk, és nagyon szeretnének nyerni. Ebben az évben komoly vérátömlesztésen esett át a csapat, több mint a gárda fele kicserélődött, és az egyik legfontosabb pozícióban is új emberem van. Sokat dolgoztak a felkészülési időszakban, megérdemelnék a sikert, de egyelőre nem látom, hogyan győzhetnénk le a másik két hajót, hogyan szerezhetném meg a tizenegyedik Kékszalagot.

Egyvalamit azonban megtanultam az évek során. Soha, egyetlen pillanatig sem szabad feladni. Hosszú még a verseny, most hagytuk el keserves, szélcsendes vergődéssel Révfülöpöt, több mint a harmada még hátravan, és végre elindultunk! Az a pici szél, ami most érkezett, örömmel tölt el, jó vitorlázni! Konok elszántsággal folytatjuk a versenyt.

1

A Litkey fivérek

A karácsonyi asztalnál mindig a vitorlázás volt a téma. A Sas-hegyen laktunk, három generáció együtt. Nagyapám festőművész volt, ő ült az asztalfőn, de nem ő vitte a prímet, többnyire csak hallgatta a fiait. Apu, a két bátyja és a sógoruk, Gömöry Pali számára a vitorlázásnál érdekesebb dolog nem létezett. Mindig erről beszélgettek, nekem pedig gyerekként természetes volt, hogy a terített ünnepi asztal alatt bujkálva hallom, amint a magyar vitorlássport akkori talán legnagyobb alakjai azon törik a fejüket, hogyan lehetnének még jobbak, még gyorsabbak. Számtalan díj és trófea volt a lakásban szanaszét. A hatvanas években divat volt az aranyérem mellé evezőlapátot adni, amelyre rávésték a győztesek nevét – nem ritkán rosszul írva a Litkey nevet, két t-vel, de ez senkit nem izgatott különösebben. Öcsémmel vidáman gitároztunk a lapátokon, nem szóltak ránk, engedték, hogy gyerekek legyünk.

Apuék hatan voltak testvérek: négy fiú és két lány. Legidősebb bátyja, János tehetséges síelő volt az ötvenes évek elején. Abban az időszakban osztották újra az elkobzott, és tapintatosan „elhagyott javaknak” nevezett eszközöket, értékeket. Az újonnan megalakított sportegyesületek vezetőségébe új emberek kerültek. A gyári munkásból a Honvéd síszakosztályának élére kiemelt Dolesch Iván a gimnáziumi síbajnokságon figyelt fel Jánosra, és felvette az egyesületbe. János az első évben rögtön bajnokságot nyert sífutásban, síugrásban és alpesi síben is. Dolesch Iván eközben megkapta a balatonföldvári vitorlásszakosztály vezetését is, és elsősorban a síelői közül válogatta ki a vitorlázókat. Így került János nyáron Balatonföldvárra, ahová vitte magával három öccsét is, sorrendben: Miklóst, Balázst és aput, Bencét. Apu tíz-tizenkét éves gyerek volt még akkor, ezért amolyan mindenesként kezdte. Ha kellett, takarított, ha kellett, frissen szabott vitorlákat állított be – Dolesch Iván gondoskodott róla, hogy soha ne unatkozzon, lekötötte az energiáit.

1956 őszén, a forradalom idején János részt vett a műegyetemi mozgalmakban, ezért novemberben disszidálnia kellett. A tizennégy éves Bence kalandvágyból szintén a távozás mellett döntött: egy vele egyidős barátjával hagyta el az országot. Ausztriába kerültek, ahol hetekig egy menekülttáborban laktak. Ide érkeztek be a különböző ajánlatok Európa minden szegletéből, és apu végül egy padovai pap, Don Ivo szárnyai alá került. Don Ivo egy innsbrucki magyar gimnáziumba íratta, így egyszerre két európai nyelvet is elsajátított: az olaszt és a németet. János eközben építész lett, megházasodott, és Brüsszel francia nyelvű részén telepedett le. Egzisztenciát teremtett magának odakint, nem akart hazaköltözni akkor sem, amikor már nem kellett retorzióktól tartania. Emlékszem, ahogy tátott szájjal csodáltuk cápaorrú Citroenjét az itteni Trabantok és Zsigulik között a hetvenes években, amikor meglátogatott bennünket. Majdnem egy évig apu is élt Brüsszelben, így franciául is tűrhetően megtanult, ő azonban nem akart kint maradni, honvágya volt, ezért az amnesztia után, 1963-ban rögtön hazatért. Huszonegy éves volt ekkor.

Két itthon maradt fivére közül a fiatalabbik, Balázs addigra az egyik legjobb magyar vitorlázóvá nőtte ki magát. Bármilyen hajóosztályba küldték, megnyerte a bajnokságot. A klubban ez egyre több versenyzőnek szúrta a szemét, ezért ’63 nyarán átigazolt Balatonfüredre, a BKV-ba. Ott más szellemiség uralkodott. Dolesch Iván barátja és riválisa, a szintén síelőből lett vitorlásedző, Kővári Károly tárt karokkal fogadta a tehetséges fiatal versenyzőt. Annak viszont ő sem örült, hogy a legjobb vitorlázója a frissen hazatért „disszidenssel” akar egy hajóba ülni, mert már volt egy kiszemeltje Balázs mellé. A Litkey fivérek azonban megmakacsolták magukat, Balázs és Miklós kijelentette, hogy nem ülnek fel többet a csapatbuszra, ha Bence nem kezdhet repülő hollandizni Balázzsal. Ez a legnagyobb ügyességet és tudást kívánó kétszemélyes hajóosztály; 1960 óta szerepelt az olimpiai programban, és az egyik legelterjedtebb hajónak számított a világon. Kővári Karcsi nem véletlenül húzódozott attól, hogy egy ilyen fontos számban a tapasztalatlan apám kapjon lehetőséget. Végül azonban beadta a derekát, és létrejött a Litkey–Litkey-páros. Balázs volt a kormányos, apu pedig a mancsaftja, a legénysége lett. Remek csapatot alkottak. Balázs nagy tudású, komoly vitorlázótekintély volt, Bence pedig szivacsként szívott magába mindent. A külföldi versenyeken mindketten profitáltak apu nyelvtudásából. Nyitott, jó kedélyű ember volt, sosem bántott meg senkit, mindenki szerette – nagyon könnyen teremtett kapcsolatot, és felbecsülhetetlen értékű információkat tudott meg az adott helyszínről a helyi versenyzőktől. Miklós nagybátyám is kiváló vitorlázó volt, ő azonban egy idő után tudatosan áthelyezte a hangsúlyt a civil életére, és inkább az agronómusi karrierjére koncentrált.

Itthon a Litkey fivérek legnagyobb ellenfele a saját sógoruk – Réka néném férje –, Gömöry Pál volt, aki Izsák Szabolccsal az oldalán versenyzett Repülő Hollandiban. Bár gyenge szélben apuék megverték őket, összességében Gömöryék jobbak voltak, ezért ők utazhattak az 1968-as mexikói olimpiára ebben a hajóosztályban. Ebben talán az is szerepet játszhatott, hogy apu alkatilag nem volt tökéletes legénység, 172 cm-es magasságával ugyanis inkább kormányosalkat volt. Repülő Hollandiban az ideális mancsait 180 cm-nél kezdődik, de az sem baj, ha valaki 190 cm. Gömöry Pali és Izsák Szabolcs méretben jobban összeillettek, ezért is verték meg őket rendre – két közel egyenlő vitorlázótudású Repülő Hollandi-egység között ez a néhány kilogramm döntő különbséget jelenthet.

Egy vitorlázó életében akkor is az olimpia számított a csúcsnak, és a hazai szövetség mindent elkövetett, hogy a szakág végre megszerezze az első olimpiai érmét. Ezt úgy akarták biztosítani, hogy nagyon kemény, már-már irreális kvalifikációs feltételekhez kötötték az olimpiai indulást. Mivel nemzetközi olimpiai kvalifikáció még nem létezett, az adott szövetségek maguk dönthették el, kit indítanak az ötkarikás játékokon, a hazai vezetők pedig csak olyanoknak adták meg az esélyt, akikben benne volt a dobogós helyezés lehetősége. (Alkalmanként azonban még a saját maguk hozta szabályokat sem tartották be. Az egyszemélyes Finn-dingiben versenyző Fináczy György 1968-ban például hiába nyerte meg mindhárom nemzetközi versenyt, amelyen elindult, mégsem nevezték Mexikóba. Az olimpiai bajnok végül az a szovjet Valentin Mankin lett, akit Fináczy az olimpia előtt és után is legyőzött.) De akadt más különbség is a mai viszonyokhoz képest. Az olimpia eredetileg az amatőr sportolók seregszemléje volt, és bár papíron a szocializmusban sem léteztek profi vitorlázók, gyakorlatilag mégis hivatásosnak számítottak, hiszen egy névleges állás mellett teljes egészében a vitorlázásnak szentelhették magukat, így bizonyos szempontból előnyben voltak nyugati riválisaikkal szemben.

Mexikóban a Gömöry–Izsák-kettős az első futamban a reményt keltő nyolcadik helyen végzett, a következőben azonban egy balszerencsés mozdulatnak köszönhetően – Gömöry Pali egy manővernél elveszítette az egyensúlyát, és a térdével kilyukasztotta a hajó oldalát – ki kellett állniuk. A hajót úgy-ahogy rendbe tették, lelkileg azonban nagyon megviselték őket a történtek, így végül a huszonegyedik helyen zártak. Ezt a szövetség kudarcnak értékelte, és egyértelműen Pali bácsi tudtára adták, hogy a jövőt már nem vele képzelik el. Nem élt a nagy eséllyel, harminckét éves, jöjjenek a fiatalok. Vagyis a két Litkey: Balázs és Bence.

Az akkori szokásoknak megfelelően a favorizált páros megkapta a szövetségtől a legjobb hajót, egy Bob Hoare márkájú Repülő Hollandit. Senki nem rendelkezett saját hajóval, minden a szövetség vagy a klub tulajdona volt, hajóosztályonként általában egy darab nemzetközi szinten is versenyképes hajó akadt az országban, és legtöbbször válogatókat írtak ki, hogy eldöntsék, ki versenyezhet abban. Aki beleülhetett, az onnantól magától értetődő módon nyerte a bajnokságot.

Akkoriban borzasztó nehéz volt külföldi hajókat beszerezni. Manapság ezt már nehéz elképzelni, de a hetvenes években szinte lehetetlen volt valutához jutni. Ha valaminek német márkában volt az ára, az a négy-ötszörösét érte annak, mint forintban a reálértéke. Ennek az lett az eredménye, hogy a sportágban nagyon erős lobbi működött, mindenki azon fáradozott, hogy a saját versenyzőjét juttassa minél jobb hajóhoz.

A Litkey testvérek egyeduralkodókká váltak ebben a hajóosztályban, kilométerekkel nyerték a hazai versenyeket, 1968 és 1970 között nem találtak itthon legyőzőre. Egyértelműnek tűnt, hogy ők utaznak a következő olimpiára. De végül máshogyan alakult, Dolesch és Kővári azt találták ki, hogy a csapatok keleti hajókkal versenyezve küzdjenek meg a szövetségi Bob Hoare-ért és egy már megrendelt, de csak nyár közepén érkező Heinért, amelyet akkor még senki nem ismert. Balázs és apu külön hajóba került, most már mindketten kormányosként. Apu újonc volt ebben a szerepkörben, és rengeteget kellett gyakorolnia, hogy versenyképes legyen. Már márciusban vízre ment, és végül sikerült annyira belejönnie, hogy a hatfutamos válogatón a második lett a bátyja mögött. Balázs a mexikói olimpiát is megjárt Bob Hoare hajót választotta. Apunak jutott a Hein. Az új hajóról aztán kiderült, hogy gyorsabb, mint a Bob Hoare, így a bajnokságot végül apu nyerte, és később az olimpiai válogatót is, ezért ő utazhatott az 1972-es müncheni olimpiára – akárcsak négy évvel korábban Gömöry Pálnak, neki is Izsák Szabolcs volt a legénye. Balázst ez értelemszerűen nagyon rosszul érintette: az öccse, aki mellette nőtt fel, aki az ő keze alatt lett vitorlázó, nélküle ment az olimpiára.

Élénken él bennem az emlék, ahogy hatévesen ülök a rádió előtt anyámmal és a testvéremmel, az ablakon beszűrődnek a kora őszi nap sugarai, hallgatjuk a közvetítő izgatott hangját, és várjuk, mikor hangzik el a szájából a Litkey név. A kiugró eredmény azonban apuéknak sem jött össze. München előtt szereztek egy új árbocot, amelyet próba nélkül raktak be. Óriási hiba volt. Lassabban mentek vele, mint a régivel, cserélni pedig már nem lehetett. Tizenhatodikak lettek. Az olimpia után a szokásos módon elvették tőlük a hajót, és a feltörekvő Detrééknek adták. Balázs nagybátyám számára az olimpiai részvétel beteljesületlen álom maradt.

Gyerekként persze nem sokat érzékeltem ezekből a sportolói, emberi sikerekből és kudarcokból, csak annyi maradt meg bennem, hogy Apuka, Balázs és Pali bácsi mindig a vitorlázásról beszélgetnek.

2

Agárdtól Kielig

Annak ellenére, hogy szinte beleszülettem a vitorlázásba, nem ez volt az első sport, amelyet komolyabban űzni kezdtem. Hatéves koromtól úsztam, méghozzá elég intenzíven, minden hétköznap délután kettőtől hatig kőkemény edzést tartottak nekünk, és még szombaton is a medencében voltunk, amikor a rajtot meg a fordulókat gyakoroltuk. Versenyekre azonban nem küldtek bennünket. Valamiért azt a korosztályt nem versenyeztették. Sikerélmények híján egy idő után elkopott a lelkesedésem. Akkor ajánlották a szüleim a vitorlázást. Meglepődtem. Mi abban a sport? Ültem én már vitorlásban, három-négy éves koromtól rendszeresen vitorláztam az öcsémmel, de soha nem fáradtam el, miközben az úszásról az maradt az alapélményem, hogy a szendvicsemet már odafelé megeszem, edzés után pedig farkaséhes vagyok.

Agárdon kezdtem egy Optimistben, ebben az egyszerű, számomra nem túl izgalmas gyermekhajóban. Azért kerültünk a Velencei-tóra, mert apukám egyik kedves barátja lett ott az edző, és úgy gondolta, hogy ez jó hely lesz. Akkoriban volt ott pénz, Springer Ferenc, a Fradi alapítójának unokája volt az ottani vízi élet motorja – ő teremtette elő a kapcsolatai révén azokat a forrásokat, amelyekből finanszírozni lehetett a vízi sportokat. A Litkey nevet mindenki ismerte abban a közegben, így az első lépéseket általános bizalmi légkörben tettem meg. Akkor ezt természetesnek vettem, de ma már tudom, hogy hatalmas segítséget jelentett – könnyebb úgy teljesíteni, ha az emberről elhiszik, hogy jó. Az első sikerélményem az, hogy nyolcévesen egy fél citromot nyalogatva siklom a vízen, felnézek, és hirtelen azt látom, hogy a harmadik helyen állok. Hogy milyen verseny hányadik futama lehetett, arra már nem emlékszem, csak a jó érzésre, amely átjárt, és azóta is átjár mindig, ha győzök vagy jó eredményt érek el.

Emlékeim között kutatva felbukkan még egy kép: kilencévesen Haranghy Csaba legénye vagyok egy Cadetban, a legkisebb kétszemélyes hajóban. Harmadik helyezést érünk el egy versenyen. Csaba három évvel idősebb nálam, emlékszem magabiztos, megnyugtató hangjára, ahogyan utasításokat ad. Jól irányított, ügyesen kezelte azt a kis embert, aki akkor voltam. Az volt az első érem, amelyet nyertem. Kicsit elszomorított, hogy nem éremformája van, hanem téglalap, rajta az évszám: 1975. A mai napig őrzöm.

A vitorlázók alapvetően budapestiek voltak, de a hetvenes évek közepén elindult egy olyan törekvés, hogy minél több fehérvárit bevonjanak a sportba. Eleinte elkülönítettek bennünket, nem rosszindulatból, inkább praktikus okokból – a fehérváriak közelebb laktak, gyakrabban tudtak lejönni a tóra, így logikus volt, hogy ne kelljen kinyitni nekik az egész létesítményt –, mégis, ez a szembenállás az első élményem a szegregációról. Nem volt jó dolog, és később aztán meg is szűnt a fehérvári–budapesti ellentét. Felnőtt fejjel azonban már úgy gondolom, néha hasznos is lehet az elkülönítés. Például ha nagy ritkán betévedek a siófoki éjszakába, jó lenne tudni, milyen szórakozóhelyen milyen társaságra számíthat az ember.

1977-ben értem el az első komolyabb sikeremet: tizenegy évesen Optimist hajóosztályban bajnok lettem az eggyel idősebb korosztályban, tizenhárom-tizennégy éves fiúk között. Akkoriban egy bajnokság normálisan hét futamból állt, de azokban az években már olyan erős volt az agárdi csapat, hogy a bajnokságot két részletben bonyolították, és kétszer hét futamból állt. Az első fordulót a Balatonon tartották, ott második helyen végeztem, a Velencei-tavon pedig magabiztosan első lettem, így megnyertem a bajnokságot. Ez a győzelem azért is fontos, mert akkor jöttem rá, hogyan kell széllel szemben vitorlázni. Értelemszerűen pontosan széllel szemben nem lehet haladni, de ha a szél pont abból az irányból fúj, amerre a cél van, akkor cirkálni kell, vagyis hol jobbról, hol balról haladni a megadott irányba, mindig a szélforduló felé vitorlázva. (Ezt idegen szóval krajcolásnak hívjuk. A magyar nyelv arra is a krajc szót használja, amikor nem keresztezzük a szélirányt, hanem a szélhez közel – krajcban – haladunk egy irányba.) A titok persze az a cirkálásban, hogy mikor váltson az ember, meddig bízzon az egyik oldalban, és mikor forduljon át a másikra. És ebből a titokból ott valamit megsejtettem.

De az időszak nem csak emiatt emlékezetes. A Velencei-tavat eleinte nem szerettem: iszapszagú volt, és kicsi, ráadásul a déli part, ahol mi voltunk, teljesen védtelen az uralkodó északi széljárással szemben. A déli parton – a Balatonon is –, ha fúj az uralkodó északi szél, a tó azonnal a legmérgesebb arcát mutatja, nincs hová bújni előle. Sokkal őszintébb, vadabb táj, mint az északi oldal. Idővel aztán nagyon megszerettem ezt a csodás vadont, ami a Velencei-tó. Az öregek legendáiban szereplő nádszigetek a tó közepén addigra már megszűntek, a pálya szélén azonban továbbra is megvoltak a nádasok a maguk csatornarendszerével, ahová bevitorláztunk, és nézegettük a gázlómadarakat, a mindenféle szárcsákat, és azt az egész fantasztikus vízi világot, amely akkor természetesnek tűnt számunkra. Volt olyan, hogy az összes hajó eltűnt a nádasban, amikor az edző pár percre kiment a vízről. A mai napig mosolyognom kell, ha elképzelem az arcát, amint visszatér, és nem látja sehol a kis csapatot, amelyért ő felel. Utólag azt gondolom, hogy rendkívül hasznos volt ez a tapasztalat, észrevétlenül tanultuk meg a vitorlázás alapjait, hiszen a nádasban muszáj arra menni, amerre a csatorna vezet, ott nem lehet mindig beállni szélirányba.

A ’77-es nagy győzelmemet nem követte több, lejtmenetbe kerültem. Részben azért, mert elbíztam magam, részben pedig azért, mert az akkori sikeremet nem csupán a tudásomnak, hanem az optimális súlyomnak is köszönhettem, és ebben az életkorban ez villámgyorsan változik. Mégis szívesen emlékszem vissza erre az időszakra, mert mindig nyáron éltem igazán. Az volt a fontos része az életemnek, a vízen voltam valaki, az iskola pedig csak szükséges rossz, amin túl kell lenni.