Palotás Petra

Bécsi kávé, pesti lány

Jaffa Kiadó

Tartalom

Beismerő vallomás

Advent a Liszt Ferenc téren

A szereplőválogatás

A költözés

Divatbemutató

Tükröm, tükröm…

A köddé vált Dior rúzs

Frau Lorenzo

És megint a zöld szemű szörny

A Playboy-fotózás

Márpedig dönteni nap mint nap kell

Ritter kávézó

A kiszavazás

Az utcai lámpás és a molylepke

Találkozás a Christkindlmarkton

Éjfélkor a legszebb a hold

Vasárnap reggelek

Cipőm, cipőm, mondd meg nékem!

In flagranti

Zuhan a nézettség

Éjjeli riasztás

Honnan nézzük?

Megtisztelő bizalom

Bűnös vagy áldozat?

Ezer?!

Hajnal

Hol a határ?

Kockázat és mellékhatás

Mennyi az annyi, és egyáltalán, mindig megéri?

A sorsdöntő találkozás

Van-e jogunk…?

A titokzatos látogatás

Százezer euró

Fräulein Lemke

Impresszum

Ez a történet a képzelet szüleménye, ha valaki mégis olykor a valóságot véli felfedezni benne, az a véletlen műve.

Kislányomnak, Borának

Beismerő vallomás

Szürke, december eleji latyak borította Bécs utcáit, és ez a szürkeség átragadt a munkából hazasiető emberekre is. Egyelőre csak a kirakatokat ragyogta be karácsonyi csillogás, a lelkeket még nem járta át az ünnepi hangulat, és az újévi fogadalmak is távolinak tűntek. Hol volt még a szenteste, a töltött pulyka és a diós bejgli illata… Mindenki rohant kötelességtudóan teljesíteni az ünnepi elvárásokat, és bár a legtöbben már most belefáradtak az előkészületekbe, azért meg voltak győződve róla, hogy a karácsony szép és nélkülözhetetlen ünnep.

Így érzett a 3. kerület rendőrkapitányságának kövérkés titkárnője is, aki szinte percenként pillantott az órájára, azért drukkolva, hogy délután öt óráig már se bűnöző, se áldozat ne essen be, mert neki bizony pontban ötkor indulnia kell. Majd három hetet várt időpontra a fodrászánál, amiről érthető módon semmiképpen sem szeretett volna lemondani.

De a sors ma nem fogta pártját: pontosan tizenhat óra ötvenhat perckor kopogtattak, majd a hangos tessékre kinyílt az ajtó. Fiatal, vörös hajú nő állt meg a küszöbön, tétovázva, mintha nem lenne biztos abban, valóban jó helyen jár-e. Barna, térdig érő bőrkabátja és magas sarkú csizmája arra engedett következtetni, hogy autóval érkezett, hisz sárnak nyoma sem látszott a lábbelin, és a kabát sem óvta a téli hidegtől.

– Tessék, jöjjön csak, miben segíthetünk? – fogadta egy mély, hivataloskodó hang, amelyről egy pillanatnyi keresgélés után kiderült, hogy egy köpcös, középkorú, bajuszos, erősen kopaszodó férfihoz tartozik.

– Beismerő vallomást szeretnék tenni – érkezett a halk, kissé bizonytalan válasz.

– Nocsak – kapta fel a fejét a férfi, aki eddig csak fél szemmel sandított az érkezőre, figyelmét sokkal inkább a jövő heti beosztás kötötte le. Most azonban láthatólag maga is meglepődött: autólopás bejelentésére vagy elveszett pénztárcára számított. Hm. Vallomás… Ez még itt, a kapitányságon sem mindennapi szó.

Gittát, a titkárnőt azonban a vallomás helyett sokkal jobban foglalkoztatta, hogy húsvét előtt már valószínűleg nem kap új időpontot a fodrásznál. Haragudott a váratlan vendégre, és haragját csak tovább fokozta, hogy a vörös hajú nő pont olyan csizmát viselt, amilyenre már neki is régóta fájt a foga. Csakhogy decemberben az általános gazdasági válságra hivatkozva nem kaptak tizenharmadik havi fizetést, ennek pedig többek között a csizma látta kárát.

– Hogy hívják? – kérdezte a férfi, aki az íróasztala méretéből ítélve magas beosztásban dolgozhatott.

– Rebeka. Répássy Rebeka – hangzott a határozott válasz.

– Á, megint egy külföldi – morogta Gitta félhangosan, gondolatban hozzáfűzve: „Talán lengyel vagy magyar, hiába, ezek az akcentusok mind egyformák.” Ráadásul néhány szál macskaszőrt fedezett fel a lány bőrkabátján. Ki nem állhatta a macskákat.

– Üljön le – kérte, vagy inkább utasította a férfi Rebekát, aki most már sokkal nyugodtabbnak tűnt. Hosszabb beszélgetésre készülve levette a kabátját, és fogast nem látván a szék háttámlájára borította. Az alapos megfigyelő némi szemrehányást fedezhetett volna fel a szemében: zavarta, hogy a kapitány (időközben észrevette a nevét és beosztását eláruló kis táblát az asztalon) nem veszi el tőle a kabátot. Udvariatlannak találta, bár csodálkozni nem csodálkozott: hisz ő is csak egy mai férfi. A mai férfiakról pedig Rebekának megvolt a véleménye. Szűk, piros ruháját megpróbálta néhány centiméterrel lejjebb húzni – az adott helyzethez egy kicsit túl rövidnek találta, de mentségére legyen mondva, otthonról elindulván még nem a rendőrségre készült.

– Halljuk, hölgyem, miről van szó?

– Gyilkosságról – hangzott a rövid, egyértelmű válasz.

Most aztán már Gitta is fülelni kezdett, a kapitány pedig láthatóan nyelt egyet, miközben lassan kávét töltött magának. Egy másodpercig habozott, vajon a látogatót is megvendégelje-e, hiszen a jó modor így kívánná meg, azonban mégiscsak olyasvalakiről van szó, aki vallomást készül tenni. Aztán győzött az udvariasság, hiszen már úgyis le volt főzve a kávé, ráadásul még semmi pontosat nem tudott az ügyről. Ha pedig vallomást tenni jött az illető, az már, ugye, az első lépés a megbánás felé.

– Nos, hallgatom – tolt egy csészét Rebeka elé.

– Ó, köszönöm, ez most jól fog esni. Igazi bécsi kávé, ugye? Nagyszerű, cukorral és sok tejjel kérném – mondta a látogató kislányos mosollyal, egy pillanatra maga is megfeledkezve arról, tulajdonképpen miért van itt. Majd vett egy nagy levegőt, és nekikezdett a mondanivalójának.

– Gondolom, elsőként arra kíváncsi, ki az áldozat.

– Nem mondom, ez valóban nem elhanyagolható tény – felelte a kapitány.

– Elmondom majd ezt is, mindent a maga idejében.

– És azt elárulja, hogyan ölte meg? – kérdezte a kapitány nyersen.

– Nem az a fontos, hogyan, hanem hogy miért – sóhajtott nagyot a lány.

– Minek jött ide, ha semmit nem akar elárulni nekünk? – sopánkodott a titkárnő.

– Frau Meier – csitította a kapitány –, a kérdezés az én dolgom! Tudja mit, mára végezhet, még van egy programja, ha jól emlékszem – tette hozzá jelentőségteljesen, miközben végigmérte titkárnője frizuráját.

Gitta asszony elvörösödött; szíve szerint most már inkább maradt volna, hiszen nem mindennap lehet ilyen sötét ügy fültanúja. De a főnöki utasítás egyértelmű volt, különben is: ha siet, még eléri a fodrászt. Így aztán enyhe sértettséggel magára öltötte leopárdmintás műszőrme bundáját, melyet a lelke mélyén igazira cserélt volna, de arra nem futotta. Egyébként is nemrég olvasta, hogy az ma már nem igazán sikk. A pontos érvelésre ugyan nem emlékezett, de a divatdiktátorok üzenetének lényege megragadt a fejében. Még egyszer nyomatékosan biccentett, jelezve, ezennel valóban távozik, egy pillanat múlva már itt se lesz, még most gondolja meg magát a főnök… De a főnök nem gondolta meg magát. Végre becsukódott az ajtó, és ketten maradtak. Rebeka, a vörös hajú pesti lány, és Lorenzo, a kapitány, aki kreol bőrével kitűnt az osztrák lakosok közül, hiszen ereiben olasz vér csörgedezett. Mediterrán örökségéhez illő temperamentuma viszont valahol Szicília és Bécs között elakadt félúton, mert hogy a kerület nem ismert Lorenzónál nyugodtabb embert, az egészen biztos.

– Dohányzik? – kérdezte a lányt, aki láthatólag megkönnyebbült a titkárnő távozásától. Valamiért zavarta a jelenléte, maga sem tudta megmagyarázni, talán a negatív hullámok… Igen, ez lehetett az oka. Ezt még a kastélyból hozta magával: Isabella nyitott meg előtte új ajtókat, az ezotéria bűvöletes és titokzatos világát. Ő mesélt a hullámokról is, amelyeket az emberek bocsátanak ki magukból. Ki pozitívat, ki negatívat. Sőt, az is előfordulhat, hogy ugyanazon hullámokat eltérő alanyok eltérően fogadnak. Végül is teljesen logikus. „Nem hiába tartja a mondás: nem vagyunk egy hullámhosszon” – mormolta Rebeka, leginkább magának.

– Parancsol? – kérdezte Lorenzo, miközben egy könyvben kezdett lapozgatni.

– Nem, semmi, semmi. Akkor hát kezdeném – felelte Rebeka, miközben nemet intett a cigarettára.

– A vallomást?

– Persze, mi mást? Hiszen azért jöttem – meredt rá a lány, nem értve, mi ebben olyan bonyolult.

– Hmm… Előbb olvassa el ezt – szólította fel a kapitány, miközben az orra alá dugott egy nyitott könyvet. Apró betűk borították az oldalt: Rebekának ehhez most igazán nem fűlött a foga, csak az első néhány soron futott végig a tekintete.

– Ja, a jogaim – mormolta, és a hangszíne elárulta, nem túlságosan érdekli a dolog.

– Van egyáltalán ügyvédje? Jobb lenne, ha az ügyvéd is jelen volna – vélte Lorenzo, miközben az járt a fejében, fel kellene hívni a feleségét, jelezni, hogy hosszú estének néz elébe, ne várja vacsorával, majd idebentre hozat valamit. Frau Lorenzo nem szerette a férje munkáját: szerinte a bűnözők hajszolása nem családos embernek való. Gyakran kesergett, miért nem tudott a férfi valami rendes szakmát választani, olyat, mint az övé. Hiszen háziorvosként egyik héten délelőttös volt, a másikon délutános, mindenféle extra műszak nélkül.

– Ügyvédem? – kacagott fel Rebeka erőltetetten. Aztán kissé megszeppenve fűzte hozzá: – Nem, ügyvédem nincs. Nem is gondoltam rá. Nem terveztem a tettet, tudja? Azaz, dehogynem terveztem, igazából már napok óta…

Lorenzo egy pillanatra kikapcsolta a diktafont (Gitta távozása óta folyamatosan rögzített minden szót, a későbbi eljárás megkönnyítése érdekében).

– Most tervezte vagy sem? Nem mindegy! Az egyik erős felindulásból, esetleg önvédelemből elkövetett tett, a másik előre megfontolt szándékú emberölés, azaz gyilkosság. Jól gondolja meg, mit mond. Ha nincs ügyvédje, behívok egy kirendelt jogászt. Jobb lesz az úgy mindenkinek. Magának és nekem is, higgye el – győzködte a lányt.

– Felőlem! Bár szerintem én már úgyis menthetetlen vagyok. Megöltem egy embert – sóhajtott mélyet Rebeka. – Sőt, majdnem kettőt. – Kettőt?! – hördült fel Lorenzo, pedig tényleg bajosan lehetett kihozni a béketűréséből.

– Ha szigorúan vesszük, igen. Egy embert teljesen, egyet pedig majdnem – hüppögött Rebeka, és érezni lehetett, az a „majdnem” sokkal fájóbb veszteség a számára, mint a másik.

A kapitány szó nélkül tárcsázni kezdett, és üdvözlés helyett azonnal a tárgyra tért:

– Kirendelt ügyvédre van szükségünk. Nem, nem jó a holnap reggel nyolc, most! Most zajlik a kihallgatás. Állítólag gyilkosság. Kettős. Ez idáig kettős – fűzte hozzá, hitetlenkedve mustrálva az oly ártatlannak tűnő, kedves arcú, vörös copfos Rebekát.

Húsz perc kényelmetlen csend következett. Lorenzo nem akart tovább faggatózni, ügyvéd nélkül semmiképp, még a végén a nyakába varrják, hogy jogtalanul járt el. Rebeka is hallgatott: az egész olyan valószerűtlennek tűnt a számára, itt kuporogni a bécsi kapitányságon, egy decemberi kora estén. Szerette volna visszapörgetni az idő kerekét, két évvel korábbra: akkor most Budapesten ücsörögne a Liszt Ferenc téren, forralt bort szürcsölne a lányokkal a melengető gombák alatt, és arról tanakodnának, ki kellene ruccanni egy kicsit külföldre. No, nem a tengerentúlra, csak valahová ide, Európába, egy kis pénzt és élettapasztalatot gyűjteni.

Fél hat körül alig hallható kopogás törte meg a csendet. Hirtelenszőke, kölyökképű fiatalember állt az ajtóban, nagy, sötét keretes szemüvege inkább esetlen, mint komoly külsőt kölcsönzött neki. Rebeka szkepticizmusát, miszerint az állam (érthető okokból) nem sztárügyvédet rendelt ki számára, csak fokozta remegős, nyirkos kézfogása.

– Böhmer. Andreas Böhmer – motyogta a fiatalember, és nyomatékosan felhívta a lány figyelmét arra, jogában áll először négyszemközt beszélni vele, mielőtt hivatalos vallomást tenne. De védence nem élt ezzel a jogával, láthatólag beszélni szeretett volna, és végre megkönnyebbülni. Hogy egy Böhmer hallgatja végig, vagy egy Lorenzo, netán mindketten, nem nagyon érdekelte.

– No, akkor kezdeném – mondta, színlelt lezserséggel dőlve hátra, szorosan összekulcsolt ujjai azonban elárulták, nem érzi jól magát a bőrében.

– Halljuk! – biztatta Lorenzo.

– Tulajdonképpen egy kicsit Kingára is haragszom, végül is az egész miatta kezdődött, na, és Tanja is megéri a pénzét, Leonról nem is beszélve – húzta fel a vállát a lány.

– Kinga, Tanja, Leon… – jegyzetelt a kapitány.

– Ó, akkor biztosan csak rossz társaságba keveredett – könnyebbült meg Böhmer, miközben a párát törölgette a szemüvegéről.

– Vagy ők a felbújtók, a megbízók? Pontos neveket kérnék!

– Nem, nem, konkrétan a történtekhez semmi közük, csak, csak…

– Na, mondja már, nem ülhetünk itt napestig! – dörrent rá Rebekára a kapitány.

Advent a Liszt Ferenc téren

– Az úgy volt, hogy két évvel ezelőtt, advent idején Budapesten, a Liszt Ferenc téren vacsoráztunk a barátnőimmel, mint minden hónap első péntekjén. Ott ültünk kiöltözve, borra és kalandra éhesen, jókedvűen, egészen este tizenegy óráig. Akkor hirtelen valami furcsa üresség vett rajtunk erőt. Kinga fogalmazta meg a legtalálóbban. Három harminc körüli nő, csinosak, diplomások, de férj, gyerek és pénz nélkül. Úgy éreztük, valamin változtatnunk kell, különben végleg itt ragadunk és megfulladunk.

– Hm, öngyilkosság gondolata – állapította meg az ügyvéd, és valamit felírt a noteszébe.

– Öngyilkosság? – csodálkozott Rebeka. – Nem, nem, ilyesmiről szó sem esett. Kinga vetette fel, próbáljunk szerencsét mindannyian külföldön, egy-két év nem a világ. Kriszta menjen Párizsba, ő maga Londont választotta, és én, a legbátortalanabb, ám a német nyelvet legjobban beszélő, tegyek egy próbát itt, a szomszédban, Bécsben. A terv szerint kéthavonta mindig összegyűlünk valamelyikünknél egy hosszú hétvégére. Egészen fellelkesültünk, újra megszállt minket a jókedv, és rendeltünk még egy üveg pezsgőt, persze csak a legjobból, hiszen hittünk benne, hogy hamarosan már nem fogunk anyagi gondokkal küzdeni.

– Ó, London, Párizs! – ábrándozott Böhmer. – És tényleg kiutaztak a barátnői?

– Felhívnám az ügyvéd úr figyelmét, hogy a jelen ügy szempontjából a történet eme szála talán kevéssé lényeges – oktatta ki a kapitány, némi lenézéssel a hangjában, nem rejtve véka alá, mennyire tartja a zöldfülű jogászt. Meg volt róla győződve, hogy nemrég végezhetett az egyetemen, és alig pár ügye lehetett eddig. Tévedett: Andreasnak eddig még egyetlenegy ügyfélhez sem volt szerencséje.

– Ó, Herr Kapitän, olykor a részletekben rejlik a megoldás, azaz a kulcs, vagyis a lényeg – fontoskodott Böhmer.

– Igen – szakította félbe Rebeka a kezdődő vitát –, Kriszta Párizsba ment egy elegáns étterembe felszolgálónak, Kinga bébiszettérként talált munkát London külvárosában, és én… Nos, én is hamar kijutottam Bécsbe, a hivatalos verzió szerint szállodai asszisztensként, valójában takarítónőként. Ám ez cseppet sem zavart, kalandnak fogtam fel, és a hozzáállásomnak, no, meg szorgalmamnak köszönhetően három hónap múlva már recepciósként dolgoztam.

Tulajdonképpen tökéletesen elégedett voltam az életemmel, jól éreztem magam a bőrömben, sokakkal ellentétben heti két szabadnapot kaptam. Ha nem volt telt ház, látogatóba érkező rokonaim, barátaim féláron szállhattak meg nálunk. Csak a mamám állt ellen. Nem tudta megemészteni, hogy geológusként, kitűnő diplomával a zsebemben másfajta kalandra vágyom. Erről a kérdésről soha nem mertem őszintén beszélni vele, és elmondani, a kőzetek közül engem legföljebb a drágakövek hoznak lázba, és ha nem akarok éveken át görcsösen megfelelni neki, egészen más területet választok. Tulajdonképpen a saját gyerekkori álmát igyekezte rám erőltetni. Egyszóval neheztelt a bécsi próbálkozás miatt, amiben talán az is szerepet játszott, hogy félt, külföldön találom majd meg az igazit, és végleg kint ragadok. Azért havonta egyszer, amikor hazalátogattam, mindig találkoztunk. Az apám biztosan támogatott volna a döntésemben, ő is imádta az osztrák fővárost. Vele jártam itt először, úgy tizenkét-tizenhárom éves koromban. Öt éve halt meg; nagyon hiányzik – törölt le egy könnycseppet az arcáról Rebeka.

A szállodában egyébként elég jól kerestem, és rendszeresen hazavihettem a reggelinél megmaradt süteményeket. Hetente háromszor jártam edzőterembe, hétfő esténként pedig meghívtam magamhoz újonnan szerzett barátaimat: Tanját a szomszédból, Leont, meleg edzőmet, és Corát, Leon volt barátnőjét abból az időből, amikor Leon még nem jött tisztába melegségével, vagy legalábbis nem akart tudomást venni róla. Cora barátságáért egyébként a gyomrom is hálás volt, mert isteni vega éttermet vezetett a Mariahilfer Strasse egyik belső udvarán.

Örültem újonnan szerzett csapatomnak, főleg, mert mindenki azzal ijesztgetett, az osztrákok nehezen barátkoznak, és fenntartással fogadják a külföldről érkezőket. Ez részben igaz is, de nekem valahogy szerencsém volt, ami szerintem az én kíváncsiságomnak, nyitottságomnak is köszönhető. Immár két szálon futott az életem: ott volt a Kriszta-Kinga-én hármas, rendszeres telefonjainkkal és látogatásainkkal, és az újfajta hétköznapok a hotelben és a hotelen kívül, Leonékkal. Néha ugyan nyomasztott a „hogyan tovább” kérdése, de egy kellemes kis fehérbor szinte mindig segített az aggodalmak elhessegetésében. A szívem mélyén tudtam: nem maradhatok örökké recepciós, és az sem volt elhanyagolható tény, hogy már elmúltam 31 éves. Gyerek és férj sehol a láthatáron, szóval tulajdonképpen ugyanott tartottam, ahol másfél évvel korábban otthon, csak egy kicsivel több pénzért dolgoztam egy alacsonyabb presztízsű állásban.

Augusztus 4-én nálam gyűltünk össze osztrák barátaimmal. Cora indiai zöldséggolyókat és humuszt hozott vacsorára, amiért csak Móricka cicám nem lelkesedett, érthető módon nem sok mindent tudva kezdeni a húsmentes maradékokkal. Én palacsintát sütöttem, vagy harmincat, de a film felénél már alig maradt belőle. Krimit néztünk, jó izgalmasat, amit, persze, a legérdekesebb résznél szakított félbe a reklám. Szidtuk is a mosóporokat és a negyvennyolc órán át fedő alapozót! Soha nem fogom megérteni, miért kell egy alapozónak két napon át makulátlanul takarnia a bőrhibákat, a harminchat órán át tökéletes védelmet nyújtó dezodorba pedig még belegondolni is gusztustalan. Aztán egyszerre mégiscsak felkaptuk a fejünket, és valósággal a képernyőre tapadtunk.

A szereplőválogatás

„KÍSÉRLETKASTÉLY! Különleges lehetőség különleges embereknek! Valóságshow, egy soha vissza nem érő alkalom! Siker, pénz, csillogás – és nem csak a mozivásznon!”

A reklámból megtudhattuk, éppen másnap tartják a szereplőválogatást. Leon azonnal belelkesült, és ellentmondást nem tűrő hangon közölte, ezt nekem találták ki. Merthogy én mutatós, okos és vicces vagyok, jelentette ki, de én pontosan tudtam, valójában úgy gondolja, egy hozzám hasonló egyedülálló, harminc feletti, csóró valakinek nincs vesztenivalója. Mint utóbb kiderült, sajnos tévedett.

Az először bizarrnak tetsző gondolat éjfél körül már kifejezetten csábító ötletnek tűnt, és mivel másnap reggelre sem aludtuk ki a mámort, tizenegy óra huszonegy perckor már a tévé előcsarnokában toporogtunk vagy kétszáz másik jelentkezővel, akik hozzám hasonlóan úgy gondolták, egy ilyen kaland csakis jót tehet sivár életüknek. Tanja is elkísért bennünket, megállás nélkül magyarázva, miként kell majd a castingon viselkednem, és arról győzködve, semmiképp ne áruljam el a valós korom, legföljebb harmincat mondjak. Sőt, ha hagyom, hogy egy kicsit kisminkeljem, szerinte a huszonkilenc is teljesen hihető. Hagytam.

Sokat nevettünk, még a többórányi várakozás sem tudta kedvünket szegni. Amikor pedig az egyik unott arcú asszisztens azt tudakolta, elmúltam-e már tizennyolc, máskülönben nem kerülhet sor a meghallgatásra, már biztosan tudtam, ez az én napom, és valóban ott a helyem a Kísérletkastélyban.

Fél három körül végre rám került a sor. Hárman voltak, azaz négyen, ha a ki-be szaladgáló rendezőt is beleszámítjuk, de ő csak fél szemmel felügyelte az egészet, nem tudom, valóban beleszólt-e a döntésbe. Megvallom, sokkal extrább kérdésekre számítottam, de csak azt akarták tudni, miért vonzó számomra ez a műsor, van-e barátom, mi a hobbim, és horkolok-e.

– Horkol-e – ismételte az ügyvéd, miközben egy percre sem engedte el ceruzáját.

– Csak ennyi, mást nem is akartak tudni? – kérdezte a kapitány némi csalódottsággal a hangjában.

– De, volt még valami. Megkérdezték, szexelnék-e élő adásban, kamerák előtt. Ez azért meglepett, és mint gyerekkorom óta minden meglepetést vagy idegességet okozó helyzetben, hangosan csuklani kezdtem.

Böhmer kezéből majdnem kiesett a ceruza, látható izgatottsággal várta a választ.