ÁTTEKINTŐ TÉRKÉP

BUDAPEST BELVÁROSA

UNGVÁRY KRISZTIÁN – TABAJDI GÁBOR

Budapest
a diktatúrák árnyékában

Titkos helyszínek, szimbolikus terek és emlékhelyek a fővárosban

Jaffa Kiadó

Tartalom

Bevezető

Három szimbolikus köztér

Forradalom és terror 1918–1920

Az SS, a Gestapo, a nyilasok Budapesten és a zsidóüldözés

Budapest ostroma

A szovjet megszállás és Rákosi Budapestje

Forradalom és szabadságharc 1956-ban

Kádár Budapestje

A kötetben szereplő nevek listája

Impresszum

Forrás: Fortepan, www.fortepan.hu

BEVEZETŐ

Budapest a diktatúrák alatt

Budapest a Közép-Európába látogató turisták kedvelt célpontja. A Duna két partjáról is megcsodálható magyar főváros látképe döntően a XIX. század második felében alakult ki. A város szövete ugyanakkor magában rejti a XX. századi diktatúrák emlékét is.

Magyarország 1919–1920 között átélhette a vörös- és a fehérterrort, majd 1944-ben a náci Németország, 1945-ben a kommunista Szovjetunió megszállása alá került. A Wehrmacht és a Vörös Hadsereg összecsapása következtében Budapest a leghosszabb ideig ostromolt európai főváros lett.

A német megszállás következményeként hatalomra jutó magyar szélsőjobboldali pártokhoz köthetők a holokauszt utolsó rémtettei. Néhány évvel később a szovjet megszállók segítségével a kommunisták felszámolták a magyar demokrácia megteremtésére tett kísérletet, és egy sztálini típusú diktatúra kiépítéséhez kezdtek hozzá.

A magyar fővárost mindkét totalitárius ideológia alapján át kívánták szervezni. Az intézmények, szimbolikus terek megalkotása azonban az idő, illetve pénz hiányában csak részlegesen valósult meg. Ugyanakkor az 1956-os forradalom és szabadságharc leverése után berendezkedő Kádár-rezsim tudatosan próbálta feledtetni a korábbi korszakok rémtetteit. Sőt: a gulyáskommunizmusnak nevezett időszakban magukat a hatalmi intézményeket is megpróbálták elrejteni. Így Budapest egyes épületeinek sorsa még az itt lakók számára sem ismert. Több, egykor szigorúan titkos épület létezésére, egykori funkciójára csak a legutóbbi években derült fény. A XX. századi diktatúrák emléke mégis számos ponton tetten érhető a városban. Útikönyvünkben – a teljesség igénye nélkül – ilyen helyszíneket gyűjtöttünk össze. Ha a szokványos turistalátványosságok mellett valaki felkeresi őket, talán átélhetővé válik számára Közép-Európa, Magyarország és Budapest XX. századi sorsa, azok a traumák és élmények, amelyek az itt élők világlátását a mai napig meghatározzák. Könyvünk emellett egy-egy fejezet végén olyan köztéri szobrokról és emlékművekről is említést tesz, amelyek felidézik a tárgyalt történelmi korszakot, ugyanakkor sokat elárulnak a keletkezés korának emlékezetpolitikájáról is.

Módszertani áttekintés

Budapest-útikönyvünk azoknak készült, akiket érdekel a XX. század történelme, és szeretnének találkozni a „köztünk élő múlt” emlékeivel. Bár maguk a történelmi események a múlthoz kötődnek, nyomaik már a jelenhez tartoznak. Szerencsénkre ezekből a nyomokból bőségesen maradt a fővárosban. Ráadásul számos olyan helyszín is létezik, amelynek történetei ismeretlenek a kívülállók számára.

Budapest XX. századi történelme ebből a szempontból Trója évszázadaihoz is hasonlítható. Schliemann a görög város egymásra épült építészeti rétegeit római számokkal különböztette meg. Budapest városképébe a kommunista és a nyilas-náci múlt egyaránt beégetett olyan rétegeket, amelyek az elmúlt korok eseményeiről tanúskodnak. Sajnos azonban sok olyan emlék van, amelyet a be nem avatottak meg sem találnak, ha pedig elhaladnak mellette, nem tudják, miért is érdekes az adott helyszín vagy épület, ahol járnak.

Ezen a hiányosságon szeretne segíteni kalauzunk, amely a következő alapelvek szerint készült: csak olyan helyszíneket vettünk fel, amelyek (1) a XX. század totális diktatúráival függnek össze, (2) nem, vagy nem a könyvünk szempontjából releváns adatokkal szerepelnek útikönyvekben, illetve (3) nem könnyen találhatóak meg. Az alább ismertetett helyszíneket nem a teljesség igényével állítottuk össze – ez a terjedelmi korlátok miatt amúgy sem lett volna lehetséges.

Fontos szempont volt az ismertetett objektumok „láthatósága”, bizonyos történelmi eseményekhez azonban csak kevés helyszín volt rendelhető. Mindez természetesen nem jelenti azt, hogy válogatásunk teljesen esetleges volna: arra törekedtünk, hogy arányai kiegyensúlyozott értékelést tegyenek lehetővé. A kötetben szereplő objektumok egy része ma magánlakás vagy olyan állami tulajdon, ami nem, vagy csak különleges alkalmakkor látogatható. Ennek ellenére már az is sok információval szolgál, ha ezeket kívülről tekinti meg a látogató. Azokat az épületeket, amelyek e könyv írásakor belülről nem látogathatók, [|] jelöli.

Az 1956-os forradalom helyszínei és Budapest köztéri szobrai kapcsán már több kötet is napvilágot látott, ezért ezekkel a könyv csak érintőlegesen foglalkozik. Feltételeztük, hogy kötetünk felhasználói alapos történelmi ismeretekkel rendelkeznek, ezért a bevezető szövegeket a lehető legszűkebb terjedelműre fogtuk. Az egyes korszakokhoz tartozó helyszíneket egyfelől a történelmi események időrendje szerint, másfelől a földrajzi elhelyezkedésük alapján csoportosítva közöltük (vagyis az azonos történelmi eseményhez köthető és egymáshoz földrajzilag közel álló helyszíneket egymás után találhatja meg az olvasó).

Több helyszínre jellemző volt, hogy különböző korok is rányomták a bélyegüket. Ez nem okozott gondot, ha a történelmi rétegek egyike domináns volt: ilyenkor kiegészítő információként közöltük azokat az adatokat is, amelyek más korok során keletkeztek. Bizonyos helyszínek esetében azonban ez az eljárás nem tűnt célravezetőnek. Ezért ezeket vagy a kronológiából kiemelve, vagy a korszakok alapján kettébontva tárgyaltuk.

Munkánk során igyekeztünk összefoglalni a (hely)történeti irodalom által feltárt ismereteket, ugyanakkor önálló kutatásokat is folytattunk: a levéltári iratok vizsgálata mellett interjúkat is készítettünk. Az adatgyűjtést egy ponton le kellett zárnunk, de az egyes helyszínekkel kapcsolatban előkerülő információkat honlapunkon (www.titkosbudapest.hu) folyamatosan frissíteni kívánjuk. Ez az oldal így reményeink szerint a közelmúltunkról szóló interaktív párbeszéd fórumává is válhat majd.

Forrás: Fortepan, www.fortepan.hu

HÁROM SZIMBOLIKUS KÖZTÉR

Hősök tere

A Hősök tere átalakításai hűen tükrözik a magyar főváros XX. századi hányattatásait. 1895-ben született döntés arról, hogy az egy évvel később tervezett millenniumi ünnepségekre a téren a francia és római diadalívek mintájára nemzeti emlékművet építsenek.

Magyarország elitje ekkor még úgy gondolta, hogy az ország az európai nagyhatalmak sorában foglal helyet, és abban is biztos volt, hogy a nemzetiségi kérdések az asszimiláció sikeressége miatt néhány évtizeden belül teljesen aktualitásukat vesztik. Ebből adódóan az emlékmű a nemzeti dicsőség és magabiztosság megjelenítésének feladatát kapta. Érdekes módon a beruházást hatalmas volumene ellenére sem pályáztatták meg (megelőlegezve ezzel későbbi korok politikai korrupcióit), hanem Schickedanz Albert építészt és Zala György szobrászt bízták meg a tér kialakításával. 1918-ra felépült a két oszlopcsarnok is, amelyben tizennégy magyar uralkodó (ebből öt a Habsburg-házból) kapott helyet. A tér már a szobrok elkészülte előtt a nemzeti dicsőség legfontosabb helye lett.

Az őszirózsás forradalom napjaiban a Habsburg királyok szobrait levették, az utolsót, Ferenc Józsefét pedig szétverték. A Tanácsköztársaság az egész teret radikálisan átalakította: 1919. május elsején a millenniumi emlékművet vörös drapériával fedték le, a középen álló Árpád és vezérei emlékművet (amelyből ekkor még csak Árpád szobra állt) vörös emelvénnyel takarták el, amelynek közepén egy hét méter magas, gipszből öntött Marx-szobor állt, jobbján egy bányásszal, balján pedig egy vasmunkással.

A Hősök terének vörös vászonnal letakart szobrai az 1919. május 1-i ünnepély előtt
Forrás: Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár Budapest Gyűjtemény

Lefedték az obeliszk tetején álló Gábriel arkangyalt is, a negyedkörívekre pedig a „Világ proletárjai, egyesüljetek” feliratot, valamint két képet helyeztek, „Városi proletariátus”, illetve „Földművesszegénység” feliratokkal.

1920 után a Habsburgok szobrait visszaállították. Ferenc József alakja azonban megváltozott: míg az eredeti figura magyaros stílusú tábornoki ruhát hordott, addig az új már a Szent István-rend ornátusában állt – ez a finom változtatás minden bizonnyal azzal függött össze, hogy Ferenc József 1849-ben kezdődő katonai működése magyar szempontból korántsem volt pozitívnak nevezhető. Noha a tér még ekkor sem készült el teljesen, funkciója megváltozott: a trianoni békediktátum hatására a „nemzeti dicsőség” helyett a „nemzeti áldozatkészség” gondolata került előtérbe. Ezért 1929-ben egy 47 tonnás mészkő szarkofágot helyeztek Árpád szobra elé, amelyre az „1914–1918”, illetve „Az ezeréves határokért” felirat került. Ezzel a korábban a nemzeti önelégültséget sugárzó kompozíció teljesen új jelentést kapott, 1932-től pedig megkapta a „Hősök tere” elnevezést.

Hogy a tér szimbolikus jelentősége mindenki számára egyértelmű volt, példa lehet két, egymástól meglehetősen nagy politikai távolságra elhelyezkedő esemény is: Szálasi pártja itt tartotta tagfelvételi eskütételét, és ez volt az eucharisztikus kongresszus egyik legfontosabb helyszíne. 1945-ben a szoborcsoport újabb változásokon ment keresztül. A Habsburg uralkodókat ábrázoló szobrok ismét idejétmúltnak lettek nyilvánítva, így 1952–1958 között I. Ferdinánd helyébe Bocskai István, III. Károly helyébe Bethlen Gábor, Mária Terézia helyére Thököly Imre, II. Lipót helyére II. Rákóczi Ferenc, Ferenc József helyére pedig Kossuth Lajos került. Ezekből a szobrokból kettőt például a Kodály köröndről hoztak át, és érdekes módon méretarányban teljesen megfeleltek a korábbiaknak, holott egészen más művész készítette őket. A méretarány egyezésének oka minden bizonnyal az volt, hogy ezek a szobrok – Ferenc József fővárosnak szánt ajándékaként – eredeti helyükre nem sokkal a millenniumi szoboregyüttes előtt kerültek felállításra, tehát majdnem egy szériában készültek a királyszobrokkal. A szobrokkal együtt a reliefeket is cserélni kellett.

Eucharisztikus kongresszus
1881-től pünkösd nyolcadát követő csütörtökön rendszeresen megtartott katolikus tömegrendezvény. A XXXIV. kongresszust 1938. május 25–29. között Magyarországon rendezték meg több mint félmillió résztvevővel. A rendezés egyúttal a politikai katolicizmus fontos megnyilvánulása is volt.

Mivel a revíziós gondolatról hamarosan beszélni sem volt szabad, ezért a téren további változásokat hajtottak végre. Az „ezeréves határokért” állított emlékkövet eltávolították, a Könyves Kálmán szobra alatti relief alól pedig – amely a csehek feletti 1278-as morvamezei csatának állított emléket – levésték a feliratot (hogy ez se sértse a szomszédos állam érzékenységét). Ezekkel a változtatásokkal a szoborcsoport ismét új üzenetet kapott: a Habsburg-ellenes nemzeti függetlenség gondolatát.

A változásoknak azonban még ezzel sem szakadt vége. 1956 nyarán a desztalinizációval párhuzamosan visszaállították a nemzet hőseinek emlékkövét is – igaz, más felirattal. Az új szöveg szerint a kő azoknak állít emléket, akik a magyar nép függetlenségéért és szabadságáért áldozták életüket. A tér ezt követően is számos történelmi esemény színhelye volt (többek között a rendszerváltás idején), építészetileg azonban 1956 óta nem változott.

Közvetlenül a rendszerváltás előtt két kiemelkedően fontos, szimbolikus esemény is a Hősök terén kapott helyet. 1988. június 27-én a romániai falurombolások ellen tiltakoztak a téren összegyűlt emberek. 1956 után ez volt az első, több tízezer embert megmozgató tömegtüntetés. A Romániában tervezett „szisztematizálási terv” keretében hétezer, döntő többségében magyarok lakta falu lerombolását követően a lakosságot nagyobb centrumokba költöztették volna. A határon túli magyarok sorsa a Kádár-rendszerben korábban tabutémának számított: az MSZMP vezetése képtelen volt a környező országokban élő magyarság érdekeinek hatékony védelmére, mivel az internacionalista ideológia és a Moszkva iránti lojalitás ezt megakadályozta. Egyedüli kivételnek később a Szovjetunióval is szembeforduló Románia bizonyult, ezért az Erdély kapcsán szerveződő társadalmi mozgalmakat, ha nem is szívesen, de megtűrték. A tüntetés engedélyezése a román diktátorral, Ceaușescuval való viszony végleges megromlását és a szovjet birodalmi politika változását is jelezte.

Kivégzésük után 31 évvel, 1989. június 16-án a Hősök terén került sor Nagy Imre és társai újratemetésére is. A több tízezer ember részvételével zajló kegyeleti szertartást a Magyar Televízió teljes egészében, élőben sugározta, így a szónokok beszédeit az egész ország hallgatta. A legnagyobb hatást a fiatalok nevében felszólaló Orbán Viktor váltotta ki, aki a szovjet csapatok távozását követelte. Az újratemetéshez kötődik a III/III. csoportfőnökség utolsó nagyszabású akciója is. A szervek 181 ügynöknek szabtak meg feladatot az ünnepség kézben tartása, manipulálása érdekében. Az esemény aláásta a rendszer ideológiai alapjait, és megrendítette a hithű kommunistákat. Kádár János néhány nappal később hunyt el, épp azon a napon, amikor a Legfelsőbb Bíróság megsemmisítette az egykori miniszterelnöki elleni per ítéletét.

Felvonulási tér

A Hősök tere melletti Felvonulási tér diktatúrákkal összefüggő első építészeti objektuma a Kotsis Iván által tervezett Regnum Marianum-templom volt, amelyet 1931-ben szenteltek fel. A templom részben a proletárdiktatúra feletti győzelmet volt hivatva szimbolizálni, amit az alapkőletételnél és a templomban elhelyezett tárgyakkal is megörökítettek. Tornya tetejét a szent korona másolata díszítette.

Nem véletlen, hogy ennek az épületnek a szocializmusban pusztulnia kellett. 1951-ben a Sztálin-emlékmű építése ürügyén lebontották. Vasbeton szerkezetét csak robbantásokkal tudták megsemmisíteni, betemetett alagsori részei viszont ma is megvannak. 1969-ben, a Sztálin-szobor tribünné alakítása után, a tér északi sarkán álló Lenin-szobrot kiegészítve, valamint a szocializmus újraértékelt hagyományait tükrözve ellenpontként állították fel a Regnum helyén Kiss István 8 méter magas Tanácsköztársaság-emlékművét. A fák közül kirohanó kolosszus soha nem épült be a városképbe. Lenin és a rohanó matróz jelenleg a Szoborparkban látható.

A Felvonulási térre 1951-ben állították fel Mikus Sándor nyolc méter magas, hat tonna súlyú Sztálin-szobrát, amelyet a tíz méter magas tribün még inkább felnagyított. Szimbolikusnak mondható, hogy az alkotáshoz használt bronz nagy része a politikai okokból nemkívánatosnak minősülő vagy az ostrom során megsérült szobrokból származott (pl. Tisza István és Andrássy Gyula szobrából). „Sztálin-szobor” címen a pódium alatti őrségnek a titkos telefonkönyvekben külön telefonszáma is volt.

„Szedik szét a Sztálin-szobrot az Akácfa utca sarkán.”
A szobron szereplő „Postarabló” felirat Sztálin fiatalkori tevékenységére utal
Forrás: Dr. Szentpétery Tibor fényképfelvétele; www.szentpeteryfoto.hu

1956. október 23-án este a Himnusz éneklése közben Csepelről hozott lángvágók és acélcsörlők segítségével a szobrot ledöntötte a spontán népharag. A szobor ezt követő hurcolásának útvonala máig vitatott, de az biztos, hogy az alakot az Andrássy (akkor: Sztálin) úton húzták végig, egészen az Oktogonig (akkor: November 7. tér). Fejét a Nagykörúton hurcolták tovább az Erzsébet (akkor: Lenin) körút 8. szám alatti Bástya moziig, majd különféle feliratokkal telefirkálva otthagyták. Levágott kezét Pécsi Sándor színész vitte magával, és haláláig a kertjében elásva tartotta. Csak végrendeletében adta meg fellelhetőségét – a darabot jelenleg a Nemzeti Múzeumban őrzik. A Felvonulási téren csak a szobor tribünje és Sztálin csizmái maradtak meg, amelyeket 1957-ben szemérmesen még egy zászlóerdővel takartak el. Később a szobor helyére dísztribün épült, az MSZMP legfelsőbb vezetése innen szemlélte a május 1-jei felvonulásokat. 1976-ban a sztálinista jellege miatt „már nem annyira aktuális” domborműveket is újrafaragták tardosi vörös mészkőből, feles méretben, de az már fel sem merült, hogy a dísztribünre rakják vissza. A munka célja valójában Mikus Sándor szobrász támogatása volt. A kompozíciót jelenleg a Budapesti Történeti Múzeum Kiscelli Múzeuma őrzi.

A Sztálin-szobor roncsa a Blaha Lujza téren 1956. október 28-án. Háttérben az EMKE kávéház
Forrás:  Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtár

Az egykori szoborral szemben a Szakszervezetek Országos Tanácsának (SZOT) székháza már 1948-ban felépült. Emellett a Magyar Építőipari Munkások Országos Szakszervezetének (MÉMOSZ) 1950-ben felépített, időközben műemlékké nyilvánított modern kultúrpalotája állt. Ennek tervezői Gádoros Lajos, Perényi Imre, Szrogh György és Preisich Gábor voltak. A Városligeti fasorra néző homlokzatának Tar István által készített, építőmunkásokat ábrázoló reliefjei ma is láthatóak. Az érdekvédelmi funkciójuktól megfosztott szakszervezetek a szinte kötelező tagság miatt papíron munkavállalók millióit képviselték, ennek megfelelően a két komplexumban számos, nagy létszámú kongresszust és gyűlést rendeztek. A szakszervezetek ugyanakkor az egész kommunista érában csupán a párt döntéseinek végrehajtói, illetve közvetítői voltak, és tevékenységük leginkább elfogadott területe a kedvezményes üdülések szervezése volt. A Kádár-korszakból örökölt vagyon nagy része eltűnt a szakszervezeti vezetők kezén, így az egykori székházak is eladásra kerültek. A SZOT székházát a rendszerváltás után elbontották.

Sztálin „pótlásaként” 1965-ben került sor Pátzay Pál négyméteres Lenin-szobrának felállítására a Felvonulási tér keleti sarkában. Lenin alakja egy 17 méter magas vörös obeliszk előtt állt. Az alak emberléptékűsége finoman jelezte a személyi kultusszal történt szakítást, miközben az eszme jelképe, a vörös obeliszk továbbra is hatalmas maradhatott. A szobrász szerint Lenin „belső tulajdonságait, a bölcsességet, optimizmust, előrelátást, a törhetetlen hitet és akaratot, a forradalmi elszántságot egyaránt kifejező” arcát tette uralkodóvá. A szobor előtt a koszorúzást hajnalonként a munkásőrök és katonák felfújt gumibelsővel gyakorolták.

1989. április 22-én a szobrot az MSZMP még megkoszorúzta, május 31-én azonban rosszat sejtve – renoválásra hivatkozva – levágták a talpazatáról. Ekkor ugyanis már tudni lehetett, hogy a szobor szomszédságában heteken belül sor kerül Nagy Imre és társai felravatalozására, az viszont egyáltalán nem volt nyilvánvaló, hogy az alkalomra összegyűlő százezres tömeg nem fog-e esetleg a Lenin-szobor ellen fordulni. Az egykori szobrok helyére 2006-ban került új képzőművészeti alkotás. Az itt álló 1956-os emlékmű egy, a kortárs (konceptuális) művészet formanyelvén megfogalmazott munka. Az i-ypszilion csoport által tervezett művet, amely az egységgé váló népakaratot szimbolizálja, nyílt nemzetközi pályázat díjnyertes pályaműve alapján állíttatta a Miniszterelnöki Hivatal.

Szabadság tér

A Szabadság tér története remekül szemlélteti az egymást követő politikai rendszerek emlékezetpolitikai törekvéseit. A téren található épületek, illetve emlékművek a főváros és Magyarország számos sorsfordító eseményének szimbólumai is lehetnének.

A XIX. században (egész pontosan 1786-tól 1897-ig) a tér helyén az úgynevezett Újépület (Neugebäude) állt, amelynek különböző részei laktanyaként, illetve börtönként is szolgáltak. Ezért aztán a Habsburg uralkodók által építtetett komplexumra a kortárs közbeszédben sokszor „a magyar Bastille” néven is hivatkoztak. Az épület jelentős szerepet játszott az 1848/49-es forradalom és szabadságharc utáni megtorlásban. Itt végezték ki az első független magyar kormány miniszterelnökét, Batthyány Lajost. Ennek emlékét a ma már külön téren álló, 1926-ban épített Batthyány-örökmécses őrzi. Az épületet a század végén nyomtalanul elbontották, és a területet Palóczy Antal építész tervei szerint rendezték újjá. Ekkor kapta a Szabadság tér nevet, a környező utcákat pedig magyar vértanúkról nevezték el.

A terület a városi élet számos más funkciójához is kötődik. A tér parkjának déli részén egy emléktábla is jelzi, hogy a Magyar Atlétikai Club 1875. május 6-án itt rendezte meg az európai kontinens első nyilvános szabadtéri atlétikai versenyét. A 2000-ben állított márványtömbön Várhelyi György bronzplasztikája egy futóverseny rajtját ábrázolja. A terület városi funkciójának kialakulására emlékeztet a domborművel díszített kútház, (amelyhez igazodva készült az előbb említett emlékmű), valamint a tér déli részének átellenes oldalán álló Széchenyi-emlékkút (Telcs Ede alkotása, 1930). A rajta látható „Virulj!” felirat az első ültetett pesti belvárosi fasor és sétatér létesítésének centenáriumát ünnepli. A fasor létesítésének kezdeményezője gróf Széchenyi István volt; itt létesítették az első pesti köztéri kioszkot és zenepavilont is. A facsemetéket József nádor alcsúti arborétumából ajándékozta a fővárosnak.