Búvópatakok

A jobboldal és az állambiztonság 1945–1989

SZERKESZTETTE: UNGVÁRY KRISZTIÁN

Jaffa Kiadó

Tartalom

Előszó

UNGVÁRY KRISZTIÁN  Társadalmi ellenállás a Kádár-rendszerben és az állambiztonság „jobboldali” ellenségei

UNGVÁRY KRISZTIÁN  Kisgazdapárti politikusok és az állambiztonság

MOLNÁR JÁNOS  Kisgazdák és az állambiztonság a hatvanas évek végétől a rendszerváltásig

TABAJDI GÁBOR  Kereszténydemokraták a politikai rendőrség célkeresztjében

TABAJDI GÁBOR  Egy tipikus jobboldali összeesküvő: Matheovits Ferenc és a pártállam

SZÉCSÉNYI ANDRÁS  Turulisták és rongyos gárdisták a második világháború utáni Magyarországon

KEREPESZKI RÓBERT  „Az egyetem nem a tudomány, hanem a reakció és a jobboldali gondolat fellegvára…”

LÉNÁRT ANDRÁS–PAKSA RUDOLF  „Kisnyilasok” a BM aktáiban

LÉNÁRT ANDRÁS  A megtalált ellenség

Impresszum

Előszó

A „jobboldal” politikai leírásával számos szerző foglalkozott. A rendszerváltás előtt született munkák közül elsősorban Szabó Miklós{1} és Juhász Gyula{2} tanulmányait érdemes megemlíteni. Gyurgyák János több kötetben tárgyalta az 1945 előtti különféle jobb-, illetve szélsőjobboldali áramlatokat és irányzatokat.{3} Fontosságukat abban látta, hogy – állítása szerint – a fajvédelem ideológiája meghatározó szerepet játszott a XX. század első felének magyar eszmetörténetében. Később Romsics Ignác szerkesztésében tanulmánykötet is született az 1900 és 1948 közötti jobboldali hagyományról.{4} Az ezt követő évtizedek jobboldali hagyományával, pontosabban e hagyomány továbbélésével viszont tudományos igénnyel még egyetlen szerző sem foglalkozott.

A pártállami diktatúrában semmiféle jobboldaliságnak nem jutott tér. Minden jobboldali gondolat eredendően üldözendőnek számított. Ha azt a kérdést kívánjuk vizsgálni, hogy a jobboldaliság, a jobboldali gondolkodás miként volt jelen a Rákosi- és a Kádár-rendszer évei alatt, akkor ehhez alapvetően a vélt és valós jobboldali gondolatokat üldöző állambiztonság irataiból nyerhetünk leginkább fogódzót.

Nyilvánvaló azonban, hogy ez a forráscsoport több szempontból is problematikus. (A források értékelésére később részletesen kitérek.) A legfontosabb kérdés az: mi minősíthető jobboldali tevékenységnek a Rákosi- és a Kádár-rendszerben? A „jobboldali” kifejezés már önmagában is sokféleképpen interpretálható, még akkor is, ha csak politológiai szempontból vesszük szemügyre. Az is megnehezíti az értelmezést, hogy a bal–jobb csak egydimenziós skála, amely önmagában nem alkalmas minden politikai áramlat leírására. Emellett viszonyfogalomként használva könnyen lehetőséget ad a közbeszéd manipulálására is. Különösen így volt ez a Kádár-rendszerben, amely az „aki nincs ellenünk, az velünk van” elvének szellemében a társadalmi törésvonalak elfedésére, illetve sablonos kezelésére törekedett. A rendszer proletárdiktatúraként definiálta önmagát, ebből adódóan elvileg minden politikai mozgalom, amely ettől jobbra állt, jobboldalinak minősült. Zavart okoz viszont, hogy az MSZMP vezetése az 1960-as évek második felétől egyre inkább törekedett arra is, hogy – a legitimnek tekintett nézeteken belül – saját politikai meghatározását ne balra, hanem középre pozícionálja. Így aztán idővel a „proletárdiktatúra” kifejezés használata is jelentősen ritkábbá vált. Marxista szempontból ráadásul a tőkével rendelkezők jobboldalinak, a csupán munkaerejüket áruba bocsátók pedig baloldalinak számítottak volna, miközben a „kádárizmus” maga is jelentős mértékben a kispolgári tulajdonra – vagyis végső soron a magántőke élvezeteire – épült.{5} Nem szorul tehát különösebb bizonyításra: ezek a meghatározások alkalmatlanok rá, hogy a Kádár-rendszer alatti jobboldaliság leírására használjuk őket.

Politológiai megfontolások és a használt forrásanyag különleges jellege miatt ebben a kötetben öt különféle meghatározás merült fel számunkra abból a szempontból, hogy kik tekinthetők jobboldalinak: 1. akiket a Kádár-rendszer így definiált; 2. akik magukat jobboldalinak tartották; 3. akik az 1945 előtti jobboldal hagyományait kívánták követni vagy személyükben ahhoz köthetők voltak; 4. akik a korszak nyugat-európai jobboldaliságát tartották etalonnak; és 5. akiket ma Magyarországon jobboldalinak nevezünk, illetve azok, akik e jobboldal szellemi előzményeinek tekinthetők.

Már első ránézésre nyilvánvaló, hogy egyáltalán nem szükségszerű ezen öt meghatározás egybeesése. A legnagyobb halmazt a Kádár-rendszer jobboldal-interpretációja (1.) tenné ki: ez azonban az előbbiekben írtak miatt nehezen kezelhető, ráadásul a szélsőjobb és a szélsőbal esetenként az állambiztonság számára (is) összefolyt. Tovább nehezíti az értelmezést, hogy a Kádár-rendszer jobboldalképe sem volt teljesen statikus. Mint említettem, az MSZMP egy idő után egyre inkább középre helyezte magát (legalábbis a belföldön legitim vagy fél-legitim módon képviselt nézetekhez képest), és ennek megfelelően aggatott címkéket mások politikai nézeteire. Azok, akik a kapitalizmust kívánták vissza, jobboldalinak minősültek, ám a demokratikus ellenzék esetében az állambiztonság mégis ritkábban használta ezt a kifejezést, részben azért, mert a demokratikus ellenzék nagy alakjai sokáig maguk sem utasították el teljesen a marxizmust, csupán annak megvalósult változatát kritizálták.

A második meghatározás is problematikus, mert a diktatúrával szemben állók jelentős részének igen homályos fogalmai voltak a bal- és jobboldal különbözőségéről, és a legfontosabb nem az volt számukra, hogy ők maguk jobboldaliak-e vagy sem, hanem az, hogy elutasítják a Kádár-rendszert. Mivel az elutasítást úgy lehetett a legharsányabban kifejezni, ha valaki totálisan megtagadta a rendszert, sokan lázadásképpen náci szimbólumokat is felvonultattak ellene, noha maguk egyáltalán nem voltak a nemzetiszocializmus hívei. A legpontosabban talán a 3. pontban említett csoport írható körül: ők az „úri” vagy „keresztény” középosztály tagjai voltak, akiket az állambiztonsági tolvajnyelv „volt elemek” címszó alatt tartott nyilván. A 4. pontban említett jobboldaliság definiálása azért igen nehéz, mivel az Nyugaton is folyamatosan változott, és több verziója is létezett egymás mellett. Az 5. pontban említett eszmerendszer, a mai magyar jobboldal pedig egyrészt olyan elemeket is tartalmaz, amelyek sem a 3., sem a 4. pontba nem férnek bele,{6} másrészt pedig eleve történelmietlen lenne a mai politikai skálát az évtizedekkel előtti állapotokra visszavetíteni.

A továbbiakban a „jobboldali” kifejezést az 1. pontban említettek szerint kíséreljük meg alkalmazni. Annak érdekében, hogy érthető legyen ezen ügyek kontextusa, illetve láthatók legyenek az arányok a rendszer ideológiai ellenségei között, a bevezető tanulmány valamennyi fontosabb rendszerellenes mozgalmat ismerteti. Ugyanebben a szellemben mutatjuk be az állambiztonság „ideológiai harcát” az ellenségesnek minősített nézetekkel szemben. Ezeken belül viszont azokra a jelenségekre, amelyeket a 2. és a 3. pont alatt lehetséges értelmezni, külön és bővebben kitérünk. Annak érdekében azonban, hogy az elemzés ne váljon parttalanná, bizonyos kivételeket kellett tenni. Mivel a kötetben csak politikainak minősíthető tevékenységekkel kívántunk foglalkozni, nem szerepeltettük azokat az eljárásokat, amelyek pusztán vallási meggyőződés miatt indultak, de politikai mellékszállal egyáltalán nem rendelkeztek. Természetesen a hagyományos vallásosság is felfogható egyfajta jobboldali magatartásnak (bár ennek némileg ellentmond, hogy a kommunizmusban való hit sokaknál a valláshoz hasonló rítusokat alakított ki), és feltételezhető, hogy akik a vallás hagyományos formáit gyakorolták, bizonyos szempontból konzervatívnak vagy jobboldali gondolkodásúnak is minősíthetők. Esetükben azonban az is nyilvánvaló, hogy az effajta jobb–bal ellentétpárral csak hiányosan írható le az az ideológiai tartalom, amit vallásosságukkal képviseltek. A Kádár-rendszer egyházüldöző politikája ugyanakkor az állambiztonság történetének leginkább kutatott és feltárt fejezete, míg a jobboldali politikai ellenállás formái sokkal inkább homályban maradtak.{7}

A kötet döntően állambiztonsági dokumentumokra épül. Az állambiztonsági iratok látásmódja számos forráskritikai kérdést vet fel. Hozzá kell tennünk: ebben nincs semmi különleges. Minden irat egyben a készítőjéről is szól, ráadásul az állambiztonság – az állampárt más szerveihez hasonlóan – átideologizált terület volt, még akkor is, ha az ideológiai elvárások szigorúsága 1956 és 1989 között lassan ugyan, de folyamatosan csökkent. Szerencsére az állambiztonság sajátos szempontok alapján készítette iratait. Bonyolult belső ellenőrzési rendszert tartottak fenn annak érdekében, hogy nyilvánvaló legyen, mi az, ami csak „szóbeszéd”, és mi az, ami ebből „jogi erejűvé” tehető. Az információkat több oldalról is igyekeztek megerősíteni, és ahol csak lehetett, technikailag is dokumentálni. Az állambiztonsági munka szigorú szabályainak köszönhetően külső források igénybevétele nélkül is viszonylag pontosan elhatárolhatók egymástól a teljes egészében koncepciós perek és azok az ügyek, amelyekben az eljárást az áldozatok viselkedése is motiválta. Ugyanígy elhatárolhatók azok az ügynökjelentések, amelyekből személyes rosszindulat árad, és azok, amelyek viszonylag tárgyszerű közléseket tartalmaznak. Már csak azért is, mert ezek az iratok általában nem „magányosan” állnak, hanem összevethetők azokkal, amelyek hasonló időben és térben keletkeztek. A fentieken túlmenően ráadásul a hálózattartó tisztek és elöljáróik kritikus véleménye is olvasható a jelentéseken. Magyarán: a rendszer – minden torzítás ellenére – számos fogódzót is nyújt az iratok értelmezéséhez. A tanulmányok szerzői ezért úgy vélik, hogy ezekből az iratokból – megfelelő forráskritika mellett – a Belügyminisztérium (BM) perspektíváján túlmenően igenis sok minden megtudható arról, mit is gondoltak valójában az érintettek. Magukról, másokról és a jobboldaliságról.

A magyar kormány által 2011-ben megszüntetett 1956-os Magyar Forradalom Történetének Dokumentációs és Kutatóintézete tagjai egy új magánalapítványt hoztak létre, és ez még az év során sikeresen pályázott a Nyílt Társadalom Alapítvány (Open Society Foundation) felhívására. A pályázók Búvópatakok munkacímmel a magyar konzervatív jobboldali ideológiák, gondolkodások és értékrendek 1945 és a rendszerváltás közötti kutatását tűzték ki maguk elé, fenntartva annak lehetőségét, hogy a munka a rendszerváltást követő évtizedeket is átölelje. E munka első kötete 2012-ben, Évkönyv XVIII. 2011–2012. Búvópatakok – A feltárás címmel, Rainer M. János szerkesztésében jelent meg. A kutatások négy irányban indultak el: a kor kommunikatív emlékezete a rendszerváltás után, a jobboldaliság fogalmának alakulása más kelet-európai országokban, életút-rekonstrukciók, valamint a jobboldaliság az állambiztonság ellenségképében egyaránt a feltárás irányainak részét képezik. Kötetünk ebben a kontextusban jelenik meg, és az állambiztonság jobboldallal kapcsolatos tevékenységét, illetve ellenségképét mutatja be.

Kötetünk első tanulmánya szélesebb perspektívában tárgyalja az állambiztonság célszemélyeit, és egyfajta áttekintést nyújt az olvasónak a Belügyminisztérium ellenségképéről. Ezt követően egy-egy tanulmány a kisgazdapárt prominenseinek 1970 előtti és utáni nézeteit, a Demokrata Néppárt vezetőinek sorsát, és egy külön írás annak meghatározó alakját, Matheovits Ferencet, a magyar kereszténydemokrácia „nagy öregjét” mutatja be (akinek felfogásáról még a leginkább elmondható, hogy a nyugat-európai kereszténydemokráciához kapcsolódott). Végül a politikai spektrum jobbközéptől is jobbra elhelyezhető áramlatairól, a turulistákról és a rongyos gárdistákról, az ötvenes évek egyetemi szervezkedéseiről, a kisnyilasokról, illetve a zuglói nyilasperről kapunk képet. Mindez csak első kísérlet a téma megragadására, a teljesség igénye nélkül. Annyit már most elárulhatunk: a tárgyalt csoportok mindegyikére igaz, hogy a Kádár-rendszer jobboldalinak tartotta őket, öndefiníciójuk azonban egyáltalán nem volt minden esetben ennyire egyértelmű. A nyilasokat leszámítva minden csoport rendelkezett kötődésekkel a „keresztény középosztály” felé. A nyugat-európai jobboldalisággal egyikük sem lehetett ideológiai kapcsolatban. Utolsónak hagyott definíciónk, azaz a mai jobboldal, pontosabban a feléje mutató utak feltárása már nem ezen kötet feladata.

Ungváry Krisztián

UNGVÁRY KRISZTIÁN

Társadalmi ellenállás a Kádár-rendszerben és az állambiztonság „jobboldali” ellenségei

Az állambiztonság által ellenségesnek minősített szövegek, megnyilvánulások egymástól viszonylag jó elkülöníthető csoportokra bonthatók. Legritkábban a politikai gondolatok elméleti-teoretikus formáival találkozunk, mivel ezek létrejötte (vagy kiadása) igényelte volna leginkább a politikai szabadságot. (Az ilyen jellegű művek közé sorolhatók Bibó István tanulmányai vagy Péntek István volt nyilas ideológus elméleti munkája,{8} később a demokratikus ellenzék bizonyos publikációi). Jóval gyakoribbak azok a megnyilvánulások, amelyek a politikai gondolkodás napi politikai rétegéhez tartoztak (ezt a szintet érték el azok a szövegek, amelyek például Antall József állambiztonsági megfigyeléséhez vezettek). A leggyakrabban előforduló jelenségek a politikai gondolkodás vulgáris megnyilvánulásai (például politikai jelszavak vagy jelképek firkálása, kezdetleges ifjúsági szervezkedési ügyek), ezekből viszont – jellegükből adódóan – nem vonhatók le messzemenő következtetések: rengeteg értelmezést tesznek lehetővé, méghozzá anélkül, hogy a szűkös forrásanyagból bármelyik is megnyugtató bizonyítást nyerhetne. Ebből is látszik, hogy a kutató a legtöbb állambiztonsági ügyben elég nehéz helyzetben van, mivel a legtöbb politikai „szervezkedést” általában már csírájában felgöngyölítették, és „kifutás” hiányában nehezen állapítható meg, hogy kezdeményezőik mit is akartak valójában. Ezek a körülmények indokolják, hogy tanulmányom – viszonylag bő merítéssel – a Kádár-rendszer elleni valamennyi társadalmi ellenállási tevékenységre reflektál.

Írásom csupán kísérlet a szorosabban vett jobboldal állambiztonsági sorsának bemutatására. Ezt a kérdést az eddigi kutatások – Rainer M. János Antall József hálózati megfigyeléséről írt, munkámat is inspiráló kötetét leszámítva – meglehetősen elhanyagolták. Úgy vélem, a jobboldal „helyértékének” megállapításához mindenekelőtt magát a jelenséget kell elhelyezni a Kádár-rendszer ellenségképében. A témát ezért az állambiztonsági tevékenység fő irányait bemutatva tárgyalom.

A „nacionalizmus” – mint jelenség – elvileg nem tekinthető a jobboldal sajátjának, még akkor sem, ha a „nacionalizmus elleni harc” az állambiztonság egyik fő feladata volt, és ha azt a politológiai kutatás manapság egyértelműen jobboldali megnyilvánulásként értelmezi. Az erdélyi vagy felvidéki magyarok elnyomása ellen ugyanis nemcsak jobboldaliak tiltakoztak, hanem a demokratikus ellenzék is. Emellett leginkább épp a pártállam társutasaira – tehát a baloldali szövetségesekre – volt jellemző az a „nacionalista” viselkedés,{9} amiből az állambiztonság jobboldaliságot kreált.

A nacionalizmus kérdése volt az, amellyel kapcsolatban a Kádár-rendszernek elhallgatáson és tabusításon kívül más koncepciója nem volt. A Kádár-rendszer az 1945 előtti Magyarország antagonisztikus ellentétét jelentette, és ez az antagonizmus épp a nacionalizmus minden formájának tagadásában nyilvánult meg. Erősítette ezt az attitűdöt 1956 tapasztalata, ami arra intette Kádárt, hogy a nemzeti kérdést szőnyeg alá söpörje, annál is inkább, mert pozitív mondanivalója ezen a területen nemigen volt. Ebből adódott aztán az ellenségkép torzulása és a rendszer nacionalizmusfóbiája, amely egészen széthullásáig jelen volt.

A jobboldali ellenállás kutatását számos körülmény nehezíti. A legfontosabb talán magában a Kádár-rendszer jellegében található: a rendszerrel ellenséges csoportok közül a leginkább a jobboldalra sorolható személyeket – azaz az előszóban a 2. (akik magukat jobboldalinak tartották), a 3. (akik az 1945 előtti jobboldal hagyományait kívánták követni vagy személyükben ahhoz köthetők voltak) és a 4. (akik a korszak nyugat-európai jobboldaliságát tartották etalonnak) pontban említett csoportokat – törték meg. 1945 és 1990 között a jobboldali értelmiség – a forradalom napjait leszámítva – meg sem szólalhatott, és a társadalom kommunista átállítási kísérlete a keresztény középosztály minden tagjának egzisztenciális veszteségeket okozott. Bár a kitelepítések, a felsőoktatási korlátozások, a vezető munkahelyekről történő kiszorítások és más hasonló intézkedések sem tudták elérni a keresztény középosztály és más jobboldali nézeteket valló csoportok társadalmi eltüntetését, arra alkalmasak voltak, hogy mindenkit megfélemlítsenek. Megkockáztatható az állítás, hogy a társadalom egyetlen csoportját sem sújtotta akkora terror, mint a keresztény középosztályt – amely azonban nem feleltethető meg egy az egyben a jobboldalnak (lásd a 3. pont alatt említetteket). 1945 után egy demokráciában elvileg lett volna rá ok, hogy az ehhez a csoporthoz tartozók jelentős részét felelősségre vonják. A kommunista diktatúra azonban nem egyének, hanem osztályok megbüntetésére törekedett, ezért nem foglalkozott túl sokat az egyéni felelősség kérdésével.

A különbség különösen látványos, ha a keresztény középosztály sorsát a parasztságéval vetjük össze. Utóbbi megtörése csak 1949-től kezdődött el, és a folyamat korántsem tartott szünetek nélkül. A szegényebbek ráadásul jelentős mértékben profitáltak is a számukra felfelé irányuló mobilitást biztosító rendszerből, míg a keresztény középosztály mobilitási csatornái elsősorban lefelé vezettek, és jó esetben társadalmi státusuk megőrzésére törekedhettek. Az 1968-as reformok után a mezőgazdaságból élő lakossággal sajátos kiegyezés jött létre, ami a vidék falvainak azóta is ismeretlen (bár törékeny lábakon álló) jólétet biztosított. Hasonló értékű gesztust a rendszer a keresztény középosztállyal szemben nem alkalmazott (leszámítva a származási kategóriák figyelembevételének lazítását a felsőoktatásban, ez azonban nem az úri középosztálynak tett gesztus volt, hanem a rendszer „aki nincs ellenünk, az velünk van” ideológiájából fakadt). Ha erre analógiát keresünk, azt mondhatjuk, hogy a „jobboldallal” történő kiegyezés szimbolikus terepe az egyházi kérdések rendezése lehetett volna. Ehhez képest az egyházüldözés mértéke a keleti blokk államaihoz mérten is kiemelkedő maradt (csak megtévesztő módon, rendkívül rafináltan zajlott), egészen a rendszer összeomlásáig.

{1} Szabó Miklós: Politikai kultúra Magyarországon 1898–1986. Válogatott tanulmányok. Budapest, 1989 [ELTE].

{2} Juhász Gyula: Uralkodó eszmék Magyarországon 1939–1944. Budapest, 1983, Akadémiai.

{3} Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Politikai eszmetörténet. Budapest, 2001, Osiris; uő: Ezzé lett magyar hazátok. A magyar nacionalizmus és nemzeteszme története. Budapest, 2007, Osiris; uő.: Magyarfajvédők. Eszmetörténeti tanulmány. Budapest, 2012, Osiris. Gyurgyák a klasszikus nemzetiszocialista vagy nyilas mozgalmak eszmetörténetét sajnos külön nem tárgyalta munkáiban, mivel azokat a szélsőjobboldal önálló, a fajvédelemtől markánsan elkülönülő ágának tartja.

{4} Romsics Ignác (szerk.): A magyar jobboldali hagyomány 1900–1948. Budapest, 2009, Osiris.

{5} A kádárizmusra lásd Rainer M. János: Bevezetés a kádárizmusba. Budapest, 2011, 1956-os Intézet – L’Harmattan.

{6} Itt elsősorban a szélsőjobboldali szubkultúrákban terjengő antikapitalista, keresztényellenes, szinkretista nézetekre gondolok, amelyek teljességgel összeegyeztethetetlenek a modern jobboldalisággal.

{7} Tudományos igényű feldolgozás egyetlen esetben született: Standeisky Éva: Mélyrétegi metszet. Jobboldali fiatalok a hatvanas években. In: Kőrösi Zsuzsanna–Rainer M. János–Standeisky Éva (szerk.): Évkönyv 2001, IX. Magyarország a jelenkorban. Budapest, 2001, 1956-os Intézet, 87–111.

{8} Erre lásd Ungváry (2008a).

{9} Lásd elsősorban: Standeisky (2005), valamint Kiszely (2007); Csapody (2004); Szekér (2010); Csapody (2003).