Kánya Kata

Darabokra tört szívek

Tizenegy igaz történet

Jaffa Kiadó

Tartalom

HALJ MEG VELEM!

HALÁLUGRÁS

AZ IKREK

NEM AKAROK KUNCSAFTOKAT!

AZ ANYU PASIJA

DARABOKRA TÖRT SZÍVEK

EGY MAJDNEM ELCSESZETT ÉLET

RÉGI SZERELEM

AZ ÉN VÉREM

NÉZD MEG A LÁNYÁT!

ROMKOCSMA

Impresszum

HALJ MEG VELEM!

MARGITON LÁTSZOTT, HOGY NAGYON szép nő lehetett, az ötvenes évei vége felé járt. „Megtörte az élet” – ez jutott eszembe, ahogy ránéztem. Ennek ellenére nagyon jó kisugárzása volt: kiegyensúlyozott, optimista, életerős nő benyomását keltette. „Most hogy van ez? – futott át az agyamon. – Vajon melyik olvasat az igaz? Melyik előítéletem nyer majd megerősítést?” Nagyon kíváncsi voltam, és türelmetlen, mint mindig. Tudni akartam, mi történt ezzel a furcsa nővel. Hát, megtudtam! De még mindig nehezen tudom felfogni.

– Fogalmam sincs, jól gondolom-e – kezdett bele –, de szerintem a fontos dolgok már gyerekkorban eldőlnek. Mi, szülők, nem is tudjuk elképzelni, hogy már az óvodában mennyire meghatározhatjuk a gyerekeink későbbi sorsát. Mai fejjel nem is értem: ahhoz, hogy valaki elvezessen egy traktort, vizsgát kell tennie; de bárki felnevelhet egy gyereket, úgy, ahogy jónak látja. És nagyon sokan nagyon rosszul látjuk jónak. Szerintem a szülők többségét a jó szándék, a szeretet vezérli, amikor tönkreteszik a gyerekeik életét… Tudom, hogy ez a vizsga hülyeség, de valahogy mégiscsak ki kéne deríteni, ki tud sérülésmentesen felnevelni egy gyereket… Az enyéim nem sérültek, de én is biztos elrontottam valamit, ahogy most a dolgok állnak. Szerencsére nem tettem tönkre az életüket, viszont nagyon rossz a kapcsolatunk…

A történetem szempontjából most nem is ők a fontosak, hanem a férjem, Misi. A gyerekeimről majd később. Abban pedig, hogy a férjemmel az történt, ami, meghatározó szerepe van a szüleinek, ebben biztos vagyok. Misi dongalábbal született. Pici korában többször operálták, de az eredmény nem lett tökéletes. Ortopéd cipőt kellett hordania egész életében és a járásán is meglátszott, hogy valami nem stimmel. Misi apja maga volt a két lábon járó maximalizmus. Nagyon határozott, domináns, tekintélyelvű férfi volt. Nála nem voltak véletlenek, nem csúszhattak be hibák, ő egy tökéletesen működő robot volt. És körülbelül annyi érzelem és megértés is szorult belé, mint egy robotba. Nagyon rosszul élte meg, hogy az ő gyereke nem tökéletes… Valakinek hibásnak kellett lennie. Természetesen ő nem lehetett az, tehát ki más lehetett volna hibás, mint Misi vagy az édesanyja… Misinek van dongalába, az édesanyja hasában fejlődött, valamelyikük elrontott valamit, és kész! Papolhattak neki genetikáról, százalékos előfordulásról, egyik fülén be, a másikon ki. Ezt már Misi édesanyjától tudtam meg. Amiatt, hogy hiba csúszott a gépezetbe, László, Misi apja már az óvodától kezdve százhúsz százalékot követelt az akkor alig négyéves kisfiútól.

Misi már óvodáskorában megtanulta: édesapja csak akkor szereti, ha napocskát visz haza – lehetőleg mindennap. Ha ilyen matricával tért haza, az azt jelentette: aznap jól viselkedett, azaz elpakolta a játékokat, aludt ebéd után, segített az óvónőknek, és nem verekedett. Ha egyszer nem volt nála napocska (bár nem kapott felhőt sem, ami a rosszaságot jelentette), akkor tudta, hogy az apja nem fog örülni, és lehorgasztott fejjel kullogott haza. Néha az édesanyja próbálta egy kicsit ellensúlyozni a helyzetet, napocska ide vagy oda, megcirógatta a kisfia buksiját, de sosem akkor, amikor László ott volt, mert azt a vastekintetet nehéz volt elviselni, amellyel ilyenkor László ránézett. „Ne kényeztesd!” – mondta mindig. Ha valaki „hibás”, többet kell teljesítenie, hogy egyenrangúként kezeljék az egészségesek. Ez volt László koncepciója, e szerint nevelte Misit, és ez ellen nem volt apelláta. Mindennek úgy kellett lennie, ahogy ő akarta, és Mária nem ellenkezett. Nagy ritkán fellázadt, de mindig elcsendesült, ha arra gondolt, hogy nem tudna mit kezdeni a férje nélkül, és különben is: Misinek megvan mindene, s az is lehet, hogy így tényleg többre fogja vinni. Legalábbis így nyugtatgatta magát, amikor a szíve szerint ölébe vette, és megbabusgatta volna a kisfiát.

Szép kertes házban laktak Budapesttől néhány kilométerre. Reggelente Misit beadták az óvodába, délután pedig vagy az anyuka, vagy a nagymama hozta el. Az esetek többségében az utóbbi, mivel a szülők ritkán szabadultak el időben a munkahelyükről.

Szó, mi szó: Misire a napi robot mellett nem sok idejük maradt. Mária, miután hazabuszozott a munkából, vacsorát főzött, elmosogatott, váltott pár szót a férjével, majd megfürdette a fiát, és közben beszélgettek. A kisfiú számára ez az esti fél óra volt a nap csúcspontja. A kádban nem volt elvárás, szigorúság, számonkérés, csak szép, fehér hab, az anyukája simogató keze, sok mese és egy-egy titkos ölelés. Néha arra gondolt, ha még jobban viselkedne, ha nem lenne olyan furcsa a lába, talán mindig így lehetne. Nem csak este, nappal is. Ezért még jobb akart lenni. Még szófogadóbb, még segítőkészebb, még rendesebb. De bármit is tett, az esti fél órából nem lett több. Megtanulta: neki ennyi jár.

Mária érzékeny nő volt. Szegény családból származott, és az a kis pénz, ami volt, sokszor inkább a kocsmában kötött ki, mint a közértben. Sokat nélkülözött. Nem csoda, nagyon örült, amikor a gimnázium utolsó évében megismerkedett Lászlóval. A férfi nem sokkal később megkérte a kezét – inkább praktikus, mintsem romantikus lánykérés volt. Nem volt szerenád, sem versmondás, sem pezsgőbontás, csak egy kedves kérdés, de Mária szerelmesnek és egyben szerencsésnek érezte magát. Jött egy férfi, aki megmentette! Nem is kellett neki kétszer mondani: odaköltözött a férfihoz, szűk körben összeházasodtak, majd megszületett Misi. Nem tervezték, hogy ilyen hamar gyerekük lesz, hiszen mindketten pályakezdők voltak, de ha már így alakult, fel sem merült, hogy elvetessék.

Mi tagadás, László nem volt az érzelmek embere. De nem volt kettős mérce sem: amit elvárt a családjától, azt teljesítette ő is. Látástól vakulásig dolgozott, és kivette a részét a ház körüli munkából – mindent megjavított, gondozta a kertet –, cserébe pedig engedelmességet követelt. A feleségétől és a fiától egyaránt. Amikor Misi iskolás lett, még nagyobb lett a szigor: elvárta, hogy a fia csillagos ötösöket hozzon haza. Ha elmaradt a csillag, vagy netán négyesre sikerült egy felelet, csalódottam azt mondta: „Nem baj, fiam, kijavítod!” Misi szorongott, így aztán rengeteget és még annál is többet tanult; egyrészt hajszolta az apja elismerését, másrészt, mivel a gyerekek nagyon kegyetlenek voltak, és sokat csúfolták őt a rossz lába miatt, nem is vágyott arra, hogy együtt bandázzon a többiekkel. Az iskolában viszont sikerek érték: szorgalmas volt és tehetséges. A nyerő kombináció. A gimnáziumban szinte sportot űzött abból, hogy minél több tanulmányi versenyt megnyerjen. Leginkább a reál tárgyakat szerette: indult biológia-, kémia- és matematikaversenyen is, és szinte kivétel nélkül ő lett a legjobb. Nem is magáért küzdött, hanem az édesapja szeretetért – erre csak évekkel később jött rá.

Az egészben azt szerette a legjobban, amikor kiment a katedrára átvenni az oklevelet, és mindenki neki tapsolt. Felejthetetlen élmény volt! Becsukta a szemét, majd körbenézett, és látta a mosolygó embereket. Képzeletben lefényképezte a pillanatot: az arcokat, a zúgó tapsot. És amikor szeretetre vágyott, elővette a fejéből ezt a képet. Óriási becsben tartotta, amikor szeretettel figyeltek rá. Ritkán volt benne része.

Mária azt mesélte, Misinek nem volt választása, az apja döntött: orvos lesz. Ha már ő nem tanulhatott, ha már ennyi pénzt és energiát fektetett a fiába, ha már megteremtette a lehetőséget, éljen vele az a gyerek! Neki nem adatott meg, váltsa valóra Misi az ő álmát! Mi mást is tehetett volna Misi: minden erejével arra törekedett, hogy édesapját boldognak lássa. Könnyűszerrel vette az akadályokat: elsőre felvették az orvosi egyetemre. Méghozzá Budapestre! Hatalmas szó volt a fővárosba járni, hát még az orvosira, amelyet csak istenképzőnek neveztek.

Misi végre elégedett volt önmagával. Belátta, hogy apjának igaza volt: míg az osztálytársai fociztak vagy verekedtek a parkban, vagy a moziban ütötték el az időt, ő szorgalmasan tanult. És tessék: az orvosira jár! Egyenesen imádta, amikor kórházi gyakorlatra mentek, és felvehette a fehér köpenyét. Fontosnak és okosnak érezte magát benne. Kimondottan élvezte, hogy ha ebben ment végig a folyosón, akkor doktor úrnak szólították a tájékozatlan betegek. Hiszen még csak egyetemista volt! A hatalom éppannyira tetszett neki, mint az édesapjának. Persze, én ezt akkor nem tudtam, Misi mamája mesélte el nekem jóval később.

Én is abban a kórházban dolgoztam, ahol Misi volt gyakorlaton, egészségügyis voltam, nővérnek tanultam. Sokan mondják, hogy a lányok azért mennek nővérnek, hogy kifogjanak egy férjnek való orvost. Van ebben valami. Az én csoportomban is voltak lányok, akik munka előtt órákat töltöttek a sminkeléssel, háromszor fésülték át a hajukat, hátha észreveszi őket egy orvostanhallgató vagy egy orvos! Hát, akadt is egy-két orvos, akik egy-két ügyelet erejéig észrevették őket, aztán volt nagy bőgés, meg minden. Én ezt nem akartam. Nem mondom, örültem volna, ha van udvarlóm, de nem kellett bármi áron. Szomorkodtam én eleget otthon a szüleim mellett, nem akartam még több csalódást begyűjteni. Misi nem jelentett veszélyt, mert egyáltalán nem tetszett. Néha, amikor egyszerre voltunk éjszakára beosztva, beszélgettünk erről-arról. Kedves volt, egyáltalán nem volt tolakodó, sőt, eszébe sem jutott, hogy udvaroljon, vagy ilyesmi. Gátlásai voltak a lába miatt, félt a visszautasítástól – gondolom, vagyis gondoltam én akkor. Így aztán felszabadultan tudtunk beszélgetni. Nekem néha csapta a szelet egy-egy fiú, azt is elmeséltem Misinek. Ő is udvarolgatott, de ahogy akkor a szavaiból kivettem, elég bátortalanul. Még tetszett is, hogy olyan kis suta. Hosszú idő telt el így. Évek. Egy alkalommal volt valami karitatív munka, amire jelentkezhettek a rezidensek egy nővérrel együtt. Misi már rezidens volt, én meg közben nővér lettem, és ő szólt, hogy milyen jópofa dolog, menjek vele, csináljuk! Akkor már igazi jó barátok voltunk, minden titkunkat megosztottuk egymással; neki sem volt senkije, meg nekem sem, én féltem a csalódástól, ő meg gátlásos volt a lába miatt.

Éppen egy kis faluban voltunk, mert végig kellett oltanunk az ottani pici gyerekeket, ez volt a karitatív munka. Szóval, az egyik faluban oltottunk, ott aludtunk, másnap mentünk a következőbe. Tavasz volt, végeztünk a munkával, a helyiek nagy tisztelettel meghívták a doktor urat egy igazi, falusi lagziba, és a nővérkéknek járó szeretettel engem is. Kedvesek voltak, nem is akartuk volna megsérteni őket, meg nem is volt jobb dolgunk, hát elmentünk. Először voltunk együtt Misivel munkán kívül. Lekerültek rólunk a kórházi köpenyek, furcsák voltunk egymás számára, mintha meztelenek lettünk volna. Álltunk a kis templomban, néztük az ifjú párt, amint örök hűséget esküsznek egymásnak. Amikor a vőlegény a menyasszony ujjára húzta a gyűrűt, Misi odafordult hozzám, és alig hallhatóan odasúgta: „Szeretlek!” Annyira megindító volt ez a vallomás ott a templomban, hogy könny szökött a szemembe. „Hát persze – döbbentem rá –, én is szeretem! Szeretjük egymást már régen, csak nem vettük észre!” Kézen fogva jöttünk ki a templomból. Annyira ismertük már egymást, nem kellett magyarázkodni, nem kellett kérdezni, tudtuk, milyen a másik, tudtuk, hogyan gondolkodik, mire vágyik, mit akar. Innentől nagyon gyorsan pörögtek az események. Összeházasodtunk, összeköltöztünk. Egy kórházban dolgoztunk, de nem egy osztályon. Én a koraszülöttosztályon voltam, Misi bőrgyógyász lett, ott is tartotta a kórház, mert a megbízhatósága, a maximalizmusa nem változott, jó orvos volt.

Kiegyensúlyozott, megbízható kapcsolat volt a miénk, hiszen barátként ismertük meg egymást. Azt hiszem, ez sokat jelentett, mert amikor ismerkedtünk, nem borította el az agyunkat a rózsaszín köd, nem festettük kékre az eget, hanem nyíltan, őszintén beszélgettünk éveken át, nem akartunk többnek, jobbnak látszani. A szerelmet meg csak ezután ismertük fel magunkban meg egymásban. Összeházasodtunk, de ennek sem kerítettünk nagy feneket, olyan természetes volt az egész. Összetartoztunk. Ideális helyzetből indultunk. Három év múlva megszületett a lányunk, majd rá két évre a fiunk is. Egészségesek, szépek voltak; boldog család lettünk. Misi nagyot változott: olyan önbizalommal teli férfivá vált, hogy kezdtem aggódni, hátha előtör belőle az apja természete. De szerencsére csak ritkán, nyomokban volt felfedezhető, hogy hajlamos a családnak vezényelni, megmondani, merre van az előre. Amikor a kisebbik gyerek is óvódás lett, Misi azt mondta: „Van egy tervem! Aki mer, az nyer! Nem igaz? Végigtanultam az egész életemet, szeretném learatni a gyümölcsét. Hagyjuk itt a kórházat, és nyissunk egy magánrendelőt! A nevem megvan, a tudásom megvan, a pénzt előteremtjük. Asszisztensem is van, igaz? – mosolyodott el. – Vágjunk bele! Mit szólsz?” – Ragyogott a szeme.

Belevágtunk. Meglepően hamar beindult a rendelő. Remélem, nem érted félre, de nagyon sokat kerestünk, ment a szekér. Mit ment? Robogott. Futotta mindenre. Amikor beköltöztünk a fóti házba, és Misi végignézett az új birodalmon, láttam, hogy egy pillanatra megtörik a tekintete. „Mi a baj?” – kérdeztem, hiszen úgy ismertem, mint a tenyeremet. – „Semmi” – tért ki. – „Misi! Jobban ismerlek magamnál! Mi a baj?” – erősködtem. – „Sajnálom, hogy apám már nem él. Hogy ezt nem érhette meg. Talán már nem gondolná, hogy »hibás« termék vagyok.” – Azt hittem, megszakad érte a szívem. Tudtam, hiába van két szép, egészséges gyerekünk, nagy házunk, szép autónk és minden, ami szem-szájnak ingere, azt a fájdalmat, amit az apja gyerekkorában okozott neki, semmi nem fogja tudni elmulasztani. Ennek tudtam be azt a kétségbeesett igyekezetet, hogy soha ne hibázzon, még az apró dolgokban sem. Mindig, mindent ezerszázalékosan csinált, fel se merülhessen senkiben, hogy ő kevesebb lenne, mint bárki más. Nem is a bicegő lábát kompenzálta ezzel, hanem az apja elvárásait. Még mindig. Egy életen át.

A betegek szerették a doktor urat, és engem is, a nővérkét. Szerintem tetszett nekik, hogy a doktor úrék ilyen szépen élnek. Szépen is éltünk; szinte zökkenőmentesen teltek-múltak az évek. Egyszer talán – nem vagyok biztos benne, de azt hiszem – lehetett valakije. Volt egy bő fél év, amikor járt néhány gyanús „konferencián”, párszor később jött haza, mint kellett volna, kapott egy-két esti SMS-t. Akkor elgondolkoztam: „Mi lenne velem, velünk – nélküle? Ha kiderítem, hogy van-e valakije, és tényleg van, akkor mit csinálok? Elválok? Miből járnak a gyerekek ilyen jó iskolába, mit tudnék én dolgozni? Visszamennék százezerért egy kórházba nővérnek? És a ház? Fent sem tudnám tartani. És én? Élnék egyedül? Vagy keresnék valakit? De találnék-e?” Ötven felé jártam. „Minek ugráljak? – gondoltam. Ha van is valaki, majd elmúlik. Nem fogok évtizedeket odadobni valami kis ribanc miatt, akinek tetszik a nagy ház, a szép autó meg ez az életforma…” Mert azt nem gondoltam, hogy az én ötvenes, bicebóca férjem bárkinek is kellene, anélkül, ami vele jár. Ma sem tudom, volt-e valaki akkor, vagy sem. De ha volt, elmúlt. Egy idő után megszűntek az SMS-ek, a konferenciák, a késések. Komolyan büszke voltam magamra. Azt gondoltam, ilyenkor mondják: „Okos ez a nő!” Az élet visszatért a régi kerékvágásba. Megnyugodtam. Közeledett a karácsony, és Misi most is tökéletes karácsonyt akart. Plafonig érő, gyönyörűen feldíszített fa, fahéjas sütemény, karácsonyi vacsora, az ő édesanyja az asztalunknál, rengeteg ajándék. Ahogy lennie kell egy prospektusban. Tényleg, most, hogy mesélem, rájöttem, ez a jó kifejezés… A mi életünk úgy zajlott, mint egy prospektusban a legidillibb képek… A TÖKÉLY. Szóval, Misi dolga volt a karácsonyfát a talptartóba fűrészelni. A fa kint állt a garázs előtt, Misi ment, hogy belevágja a törzsét a tartóba, és a kezében a fűrészel megcsúszott a jégen. Olyan szerencsétlenül esett, hogy éppen bokában eltörte a rossz lábát… Kórház, műtét, két hónap gipsz. Misi még sosem volt beteg. Hisztérikusan vigyázott az egészségére. Kibékíthetetlen ellentmondás volt ez benne: egyfelől szerette a betegeit, empátiával közeledett feléjük, megértette őket, de ha saját magáról volt szó, szégyenletes gyengeségnek tartotta a legenyhébb náthát is. Szerintem ebben is az apja köszönt vissza a múltból. Misi képtelen volt gyengének mutatkozni, nemhogy betegnek… Egész életében azt kellett kényszeresen bizonyítania a világ felé, hogy ő nem egy „hibás” termék. Ettől lehetett, hogy olyan iszonyatosan élte meg ezt a lábtörést. Kezelhetetlen volt, agresszív, ideges… Ő, aki a hangját nem emelte fel soha, úgy kiabált velem, hogy csak néztem. Szinte elüldözött minket maga mellől. Engem is, a gyerekeket is. Gondolom, nem bírta elviselni, hogy így lássuk. „Hibás” terméknek érezte magát abban az időben. Szerintem visszajött az összes gyerekkori szorongása: hogy nem elég jó, hogy nem tud megfelelni. A rendelőben egy éppen munkanélküli kollégája helyettesítette. A rendelésből a fele pénz az övé volt, meg beteg sem jött annyi, mert nem az ő doktor uruk rendelt… anyagilag is megsínylettük egy kicsit, de szerencsére messze álltunk attól, hogy bármi baj legyen. Persze ő ezt is úgy élte meg, mintha másnaptól a híd alá kéne költöznünk. Értettem, sajnáltam, de sokszor Teréz anya türelme sem lett volna elég hozzá. Pokoli tíz hét volt. Arra gondoltam, képtelen lennék ezt még egyszer végigcsinálni. Amikor már lehetett, az összes szabadidejét arra fordította, hogy különböző tornagyakorlatokkal kínozza magát. Sokszor nemcsak a víz szakadt róla, de sírt is a fájdalomtól. Hiába mondta neki a gyógytornász is, hogy ha túlzásba viszi, többet árt, mint használ.

Aztán lassan-lassan rendbe jött. Onnantól kicsit jobban látszott, hogy valami baj van a lábával. Folyamatosan kérdezgette is: „Ugye, szörnyen járok? Úgy járok már, mint egy igazi nyomorék?” Mindig ezzel volt elfoglalva, figyelte magát, és figyelte a környezetét, másképp reagál-e, mint addig. Onnantól fogva, hiába épült fel majdnem tökéletesen, mindig feszült volt. Néha már a betegek is panaszkodtak: „Haragos ma a doktor úr…” – mondták nekem. „Valami baj történt, kedves?” – kérdezték máskor. Ha nagyon finoman próbáltam szólni, hogy esetleg kicsit türelmesebben kéne bánnia a betegekkel, úgy dorongolt le, hogy azt sem tudtam, fiú vagyok, vagy lány. Úgyhogy inkább csendben maradtam; gondoltam, idő kell neki is, mint mindenkinek, majd szép lassan megnyugszik. És úgy is lett. Igaz, nem kaptam teljesen vissza az én bicebóca Misimet, de a legrosszabb időkhöz képest élhetővé vált a helyzet. Ő viszont szorongó maradt. Elmúlt egy év. Emlékszem, beköszöntött az ősz, vége volt a rendelésnek, megvacsoráztunk, és egy pohár borral a kezünkben ültünk a nappaliban, beszélgettünk. Jó hangulatban, felhőtlenül. Azt éreztem, újra minden a régi. Nehéz volt, de végigcsináltuk. Megérte. Beszélgettünk, beszélgettünk, éppen azt fontolgattuk, elmenjünk-e karácsony után valami melegebb helyre egy kicsit a télből.