Harlan Coben

Hat év

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

Impresszum

Brad Bradbeernek
Nélküled, drága barátom, Win sem lenne

ELSŐ FEJEZET

A templom utolsó padsorában ülve néztem, ahogy életem szerelme hozzámegy egy másik férfihoz.

Natalie, természetesen, fehér menyasszonyi ruhában volt, és káprázatosan nézett ki, még jobban megforgatva ezzel a tőrt a szívemben. Törékenysége ellenére mindig volt valami rendíthetetlen a szépségében, és most, ahogy az oltár előtt állt, szinte nem is e világi teremtménynek tűnt.

Beharapta az alsó ajkát. Hirtelen bevillantak azok a ráérős reggelek, amikor szerelmeskedtünk, majd magára kapta az egyik kék ingemet, és lementünk a városba reggelezni. Az asztal mellett ülve elolvastuk a reggeli újságokat, végül elővette a vázlatfüzetét, és rajzolni kezdett. Koncentrálás közben ugyanúgy beharapta az alsó ajkát, mint most.

Két jeges kéz ragadta meg a szívemet, és egy határozott mozdulattal kettétépte.

Miért jöttem el az esküvőjére?

Hisznek abban, hogy létezik szerelem első látásra? Én sem. Abban viszont hiszek, hogy létezik nagyon erős – nem pusztán fizikai – vonzalom első látásra. Hiszek abban, hogy nagy ritkán – egyszer, talán kétszer az életben – olyan elemi erővel, olyan ösztönösen és azonnal vonzódunk valakihez, mintha mágnes rántana minket egymáshoz. Pontosan ez történt velem és Natalie-val. Néha ennyi az egész. Néha tovább növekszik, és kezdetét veszi az a csodálatos pokoljárás, amelyről tudjuk, hogy valódi és örökké tart.

Néha pedig az ember átveri önmagát, és összetéveszti az elsőt a másodikkal.

Naivan azt gondoltam, hogy mi örökké együtt leszünk. Soha nem hittem az életre szóló elköteleződésben, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy lerázzam magamról a béklyóit, Natalie-ról azonban rögtön – vagy legalábbis egy héten belül – tudtam, hogy életem hátralévő részében minden áldott reggel mellette akarok ébredni. Ő volt az a nő, akiért hajlandó lettem volna feláldozni az életemet, hogy megvédjem. Ő volt az a nő – igen, tudom, mennyire giccsesen hangzik –, aki nélkül semmire sem vágytam, aki a leghétköznapibb eseményt is ünneppé varázsolta a jelenlétével.

Rosszabb vagyok, mint a legnyálasabb romantikus film, igaz?

A kopaszra borotvált lelkész beszélni kezdett, de a fülemben doboló vértől egy szavát sem értettem. Szótlanul bámultam Natalie-t. Azt akartam, hogy boldog legyen. Ez nem csak üres frázis volt a részemről, hiszen legtöbbször, ha a szerelmünk már nem kíváncsi ránk, boldogtalannak akarjuk látni, nem igaz? De én komolyan gondoltam. Ha valóban azt hittem volna, hogy Natalie boldogabb lenne nélkülem, akkor elengedem, bármennyire fáj is. De nem ez volt a helyzet. Nem gondoltam, hogy boldogabb lesz nélkülem, függetlenül attól, amit mondott vagy tett. Persze lehet, hogy ez is csak egy újabb hazugság volt, amivel önmagamat próbáltam nyugtatni.

Natalie nem nézett felém, de láttam, ahogy enyhén összeszorítja az ajkát. Tudta, hogy én is a templomban vagyok. Szemét jövendőbeli férjére szegezte. Nemrég tudtam meg, hogy Toddnak hívják. Utáltam ezt a nevet. Todd. A barátai valószínűleg Toddynak becézték.

Todd haja túl hosszú volt, négynapos borostáját egyesek talán menőnek találták, én azonban legszívesebben behúztam volna neki egyet. Önelégülten pásztázta a násznépet, míg végül a tekintete megállapodott rajtam. Néhány másodpercig csak bámult, majd úgy döntött, inkább nem foglalkozik velem.

Miért ment vissza hozzá Natalie?

A koszorúslány Natalie húga volt, Julie. Két kezében egy-egy csokrot tartva, arcán élettelen, gépies mosollyal állt az emelvényen. Sosem találkoztunk, de láttam róla fényképeket, és hallottam őket telefonon beszélni. Julie-t láthatóan ugyanúgy meglepte ez a fejlemény, mint engem. Próbáltam elkapni a tekintetét, de nem nézett rám, valami távoli pontot bámult.

Ismét Natalie arcára pillantottam, és úgy éreztem, mintha apró bombák robbannának a mellkasomban. Bumm, bumm, bumm. Rossz ötlet volt idejönni. Amikor a vőlegény tanúja elővette a gyűrűket, elszorult a torkom. Nem kaptam levegőt.

Elég!

Azért jöttem el, hogy a saját szememmel lássam. Legalábbis azt hiszem. Apám öt hónappal korábban halt meg szívrohamban. Soha nem voltak szívproblémái, minden szempontból jó kondícióban volt. Eszembe jutott, ahogy ültem a váróteremben, majd behívtak az orvos irodájába, és közölték a tragikus hírt. Megkérdezték tőlem ott, majd a ravatalozóban is, hogy akarom-e látni a holttestet. Mindkétszer nemet mondtam. Nem akartam, hogy az legyen róla az utolsó emlékem, amint egy hordágyon vagy egy koporsóban fekszik. Úgy akartam megőrizni az emlékezetemben, amilyen valójában volt.

De ahogy telt-múlt az idő, egyre nehezebben tudtam elfogadni a halálát. Életvidám, egészséges férfi volt. Két nappal a halála előtt elmentünk egy New York Rangers-hokimeccsre – apának bérlete volt –, hosszabbítás lett, és mi végig ott kiabáltunk meg szurkoltunk. Hogyan lehetne akkor halott? Azon kaptam magam, hogy elméleteket gyártok, hátha tévedés történt, vagy valami nagyszabású összeesküvésről van szó, és talán mégsem halt meg. Tudom, hogy ennek semmi értelme, de a kétségbeesés gonosz dolgokra képes az emberrel. Ha megérzi, hogy van mozgástere, megtalálja a maga alternatív válaszait.

Ennek részben az volt az oka, hogy nem láttam apám holttestét. Nem akartam ugyanezt a hibát még egyszer elkövetni. De hogy a metaforánál maradjak, most már láttam a hullát. Semmi értelme nem lett volna ellenőrizni a pulzusát, megbökdösni vagy tovább maradni annál, mint ameddig feltétlenül szükséges.

Igyekeztem feltűnés nélkül távozni. Ez nem könnyű, ha az ember százkilencvenöt centi magas, és – Natalie szavaival élve – olyan az alkata, mint egy favágónak. Nagy kezem van. Natalie imádta a kezemet. A sajátjába fogta, és végighúzta ujjait a tenyeremen lévő vonalakon. Azt mondta, olyan a kezem, mint egy igazi férfié. Le is rajzolta, mert szerinte benne van ez egész élettörténetem – hogy a szüleim kétkezi munkások voltak, hogy egyetemi éveim alatt kidobóként dolgoztam egy helyi éjszakai klubban, és valamiképpen az is, hogy most ugyanazon az egyetemen, a Lanfordon én vagyok a legfiatalabb tanár a politikatudományi tanszéken.

Kibotorkáltam a kis, fehér kápolnából a meleg nyári levegőre. Nyár. Tényleg csak ennyi lett volna az egész? Egy nyári kaland? Mi nem két izgalomra vágyó kölyök voltunk egy nyári táborban, hanem két magányt kereső felnőtt egy művésztelepen – ő festett, én a politikatudományi disszertációmat írtam. De a történet ugyanaz: megismerkedtünk, egymásba szerettünk, és mire eljött a szeptember, mindennek vége lett. Az egész kapcsolatunkban volt valami valószerűtlen, mindketten kiszakadtunk a hétköznapi életünkből, és eltávolodtunk az azzal járó dolgoktól. Talán éppen ez tette olyan fantasztikussá. Talán a tény, hogy ebben a realitásoktól mentes buborékban találkoztunk, jobbá és intenzívebbé tette a kapcsolatunkat. De az is lehet, hogy mindezt csak bebeszélem magamnak.

Éljenzés és taps szűrődött ki a templom ajtaján. A hang visszarántott a jelenbe. A szertartás véget ért. Todd és Natalie mostantól Mr. és Mrs. Borosta. Hamarosan elindulnak vissza a padsorok között. Eltűnődtem, vajon megdobálják-e őket rizzsel. Todd valószínűleg nem örülne neki. Összekócolódna a haja, és a rizsszemek beleakadnának a borostájába.

Megint rám tört az érzés, hogy nincs itt semmi keresnivalóm.

Éppen abban a pillanatban indultam el a fehér kápolna háta mögé, hogy eltűnjek az útból, amikor kitárult a kápolna ajtaja. A tájat néztem. Nem volt ott semmi, csak egy tisztás. A távolban fák. A faházak a domb túloldalán álltak. A kápolna is ahhoz a művészek számára létrehozott alkotótáborhoz tartozott, ahol Natalie lakott. Az enyém, az írók tábora néhány kilométerrel odébb volt. Régi vermonti farmok, amelyeken még mindig termesztenek ezt-azt.

– Szia, Jake.

Az ismerős hang felé fordultam. Velem szemben, alig három méterre tőlem, ott állt Natalie. Gyorsan a bal keze gyűrűsujjára pillantottam. Mintha csak olvasna a gondolataimban, felemelte a kezét, és megmutatta vadonatúj jegygyűrűjét.

– Gratulálok – mondtam. – Örülök a boldogságodnak.

Elengedte a füle mellett a megjegyzésemet.

– Nem hiszem el, hogy itt vagy.

Széttártam a karomat.

– Úgy hallottam, remek előételt szolgálnak fel. A világért ki nem hagynám.

– Nagyon vicces.

Megvontam a vállam, miközben a szívem apró darabokra tört.

– Mindenki azt mondta, hogy nem fogsz eljönni – folytatta Natalie. – De én tudtam, hogy tévednek.

– Még mindig szeretlek – mondtam.

– Tudom.

– És te is szeretsz engem.

– Nem, Jake – vágta rá. – Látod ezt?

Meglengette az ujjára húzott gyűrűt az arcom előtt.

– Drágám? – Todd és a borostája bukkant elő a kápolna sarka mögül. Amikor észrevett, elkomorodott az arca. – Ki ez?

Egyértelműen látszott, hogy tudja, ki vagyok.

– Jake Fisher – mutatkoztam be. – Gratulálok, sok boldogságot!

– Nem találkoztunk már valahol?

Natalie-ra bíztam a választ. A férfi vállára tette a kezét, és így felelt:

– Jake sokat modellkedett nekünk. Valószínűleg onnan ismerős.

Todd még mindig összevont szemöldökkel méregetett. Natalie közénk lépett, és a férje felé fordult.

– Magunkra hagynál bennünket néhány másodpercre? Mindjárt megyek.

Todd végigmért. Nem mozdultam. Nem hátráltam meg. Nem sütöttem le a szememet.

– Oké – mondta végül mogorván. – De ne maradj túl sokáig.

Vetett rám még egy utolsó, fenyegető pillantást, majd elindult vissza a kápolna bejárata felé. Natalie ismét hozzám fordult. Arra a helyre mutattam, ahol Todd eltűnt.

– Vicces pasasnak tűnik – jegyeztem meg.

– Mit keresel itt?

– El akartam mondani, hogy szeretlek – válaszoltam. – El akartam mondani, hogy örökké szeretni foglak.

– Vége, Jake. Lépj tovább! Majd találsz mást.

Nem feleltem.

– Jake?

– Igen?

Kissé oldalra billentette a fejét. Tudta, hogy ez a mozdulat mit jelent nekem.

– Ígérd meg, hogy békén hagysz minket.

Szótlanul álltam.

– Ígérd meg, hogy nem követsz bennünket, nem hívsz fel, nem írsz e-mailt.

A mellkasomban egyre erősödött a fájdalom.

– Ígérd meg, Jake! Ígérd meg, hogy békén hagysz minket.

Tekintete az enyémbe fúródott.

– Rendben – mondtam. – Megígérem.

Natalie sarkon fordult, és elindult a kápolna bejárata felé, vissza a férfihoz, akihez az imént ment feleségül. Egy pillanatig dermedten álltam, levegőt is alig kaptam. Próbáltam dühös lenni, próbáltam megérteni, próbáltam azzal vigasztalni magamat, hogy ő többet veszített. Megpróbáltam mindent, még azt is, hogy méltósággal viselem az egészet, de ennek ellenére tudtam, csak áltatom magam, húzom az időt, hogy ne kelljen szembenéznem a ténnyel: örökre összetörték a szívemet.

Egészen addig a kápolna háta mögött maradtam, míg a hangokból ítélve mindenki el nem ment. Akkor jöttem csak vissza előre. A kopasz lelkész a bejárat előtti lépcsőn állt. Vele volt Natalie húga, Julie is. Amikor odaértem, megérintette a karomat.

– Minden rendben?

– Remekül vagyok – feleltem.

A lelkész elmosolyodott.

– Igazán csodálatos nap egy esküvőre, nem gondolja?

A napfénytől hunyorogva néztem rá.

– De, valóban az – válaszoltam, azzal otthagytam őket.

Megteszem, amit Natalie kért tőlem, gondoltam. Békén hagyom. Mindennap gondolni fogok rá, de soha többé nem hívom fel, sőt még a nevére sem keresek rá a neten.

Betartottam az ígéretemet.

Hat évig.

MÁSODIK FEJEZET

Hat évvel később

Akkor még nem sejtettem, de valamikor 15:29 és 15:30 között történni fog valami, ami fenekestül felforgatja az életemet.

Néhány perce ért véget az Erkölcsi érvek a politikában című szemináriumom az elsőéveseknek. Kiléptem a Bard Teremből. Ragyogóan sütött a nap a derült massachusettsi égbolton. Az udvaron két csapat frizbizett egymás ellen. Hallgatók heverésztek mindenfelé a füvön, mintha egy hatalmas kéz szórta volna szét őket véletlenszerűen. Zene dübörgött. Egyetemi élet luxuskivitelben.

Szeretem az ilyen napokat, de hát ki nem?

– Fisher professzor!

A hang felé fordultam. Hét diák ült félkörben a füvön. A lány, aki megszólított, középen volt.

– Nincs kedve velünk tartani? – kérdezte.

Mosolyogva intettem.

– Köszönöm, de fogadóórám van.

Továbbmentem. Egyébként sem ültem volna oda hozzájuk, pedig szeretek a füvön heverészni egy ilyen csodálatos napon – ugyan ki nem? Nehéz meghúzni a határvonalat tanár és diák között, és bármennyire is könyörtelennek hangzik, nem akarok az a tanár lenni, aki túl sokat lóg együtt a tanítványaival, eljár velük bulizni, talán még sörözni is beül velük valahova egy meccs után. A tanár feladata az, hogy segítse és támogassa a hallgatókat, de soha nem lehet a haverjuk vagy az apjuk.

Ahogy beléptem a Clark épületbe, Mrs. Dinsmore a szokásos homlokráncolással fogadott. Mrs. Dinsmore régi bútordarab volt, emberemlékezet óta ő látta el a titkárnői teendőket a politikatudományi tanszéken. Undok volt, türelmetlen és legalább kétszáz éves, de százat letagadhatott volna az életkorából.

– Jó napot, szépségem – üdvözöltem. – Kaptam üzenetet?

– Az asztalán van – felelte Mrs. Dinsmore. Még a hangját is összeráncolta. – És szokás szerint sorban állnak a diáklányok az ajtaja előtt.

– Rendben, köszönöm.

– Mintha egy tánckar meghallgatására jöttek volna.

– Jó poén volt, vettem.

– Az elődje sosem volt ennyire közvetlen velük.

– Ugyan már, Mrs. Dinsmore. Én is állandóan nála lógtam hallgatóként.

– Igen, de a maga nadrágja legalább megfelelő hosszúságú volt.

– És ez csalódással töltötte el, igaz?

Mrs. Dinsmore-nak minden önuralmára szüksége volt, hogy ne mosolyodjon el.

– Tűnjön el a szemem elől – morogta.

– Vallja be, hogy így volt.

– Azt akarja, hogy fenéken billentsem? Tűnjön el innen!

Csókot dobtam neki, és a hátsó bejáratot használva beléptem az irodámba, hogy kikerüljem az ajtóm előtt sorakozó diákokat, akik a pénteki fogadóórámra érkeztek. Minden pénteken háromtól ötig fogadóórát tartok. Bárki előtt nyitva áll az ajtóm, kilenc perce van mindenkinek, nincs előzetes feliratkozás. Érkezési sorrendben fogadom őket. Szigorúan betartjuk az időt. Kilenc perc. Se több, se kevesebb, és további egy perc arra, hogy az illető kimenjen, és a következő elfoglalja a helyét. Akinek több időre van szüksége, vagy esetleg én vagyok a témavezetője, az Mrs. Dinsmore-on keresztül foglalhat egy hosszabb alkalmat.

Pontban 15.00-kor beengedtem az első hallgatót. Locke és Rousseau elméleteit akarta megvitatni velem, két olyan filozófusét, akiket manapság már inkább csak a Lost – Eltűntek tévésorozat kapcsán ismernek, semmint politikai téziseikről. A másodiknak nem volt valódi oka arra, hogy felkeressen, csak azért jött, hogy – és most brutálisan őszinte leszek – nyalizzon. Néha legszívesebben csendre inteném, és azt mondanám: „Inkább süssön nekem süteményt”, de aztán általában visszafogom magam. A harmadik hallgató az egyik dolgozatára kapott jegyet akarta feljebb alkudni; szerinte a négyes dolgozatára inkább ötöst érdemelt volna, pedig valójában hármas lett volna a reális osztályzat.

Így ment ez. Egyesek azért jöttek az irodámba, hogy tanuljanak, mások, hogy jó benyomást tegyenek, megint mások azért, hogy alkudozzanak vagy beszélgessenek – nem volt ezzel semmi baj. Nem szoktam ítélkezni felettük e rövid látogatások alapján. Nem az a dolgom. Minden egyes diákommal, aki besétál azon az ajtón, ugyanúgy bánok, mert azért vagyunk itt, hogy tanítsunk, ha nem is politikatudományt, de legalább valamit a kritikai gondolkodásról vagy akár – ah! – az életről. Ha a diákok magabiztosan és szilárd világképpel érkeznének hozzánk, ugyan mi értelme lenne az egésznek?

– Marad a négyes – mondtam, amikor befejezte a védőbeszédét. – De biztos vagyok benne, hogy a következő esszéjére már jobbat tudok adni.

Megcsörrent az óra. Igen, mint mondtam, az időt nagyon szigorúan veszem. 15:29 volt. Ezért tudtam pontosan, amikor később végiggondoltam, hogy mikor is kezdődött az egész – 15:29 és 15:30 között.

– Köszönöm, professzor – mondta a lány, és felállt. Én is felálltam vele együtt.

Az irodám nem sokat változott azóta, hogy négy évvel korábban tanszékvezető lettem, és megörököltem a szobát elődömtől, Malcolm Hume professzortól, aki egykor külügyminiszter is volt, egy másik kormányban pedig kabinetfőnök. Továbbra is megmaradt benne az a csodálatosan nosztalgikus, szent rendetlenség – régi földgömbök, hatalmas méretű könyvek, megsárgult kéziratok, kifakult poszterek, szakállas férfiak bekeretezett képei. Íróasztal nem volt a szobában, csak egy hatalmas, tizenkét személyes tölgyfa asztal, amely körül pont elfértek a nálam szakdolgozó végzős hallgatók.

Mindenütt rendetlenség. Nemcsak a mentorom iránti tiszteletből nem vesződtem a szoba újradekorálásával, mint sokan gondolták, hanem mert lusta vagyok, és különben sincsenek olyan családi fotóim vagy egyedi stílusom, amivel feldobhattam volna az irodát. Az afféle ostobaságokban, mint hogy az „iroda az ember tükörképe”, sosem hittem, ha pedig mégis így van, akkor én pont ilyen voltam, a rendetlenséget ugyanis világéletemben ösztönzőnek tartottam. A steril, rendezett környezetben van valami, ami megfojtja a diákok spontaneitását. A rendetlenség viszont, arra bátorítja őket, hogy szabadon kifejezzék magukat – ha körülöttünk már úgyis összevisszaság van, gondolhatják, ugyan mi kárt tehetne benne az én nevetséges elméletem?

De mind közül a legfontosabb ok az volt, hogy lusta vagyok.

Felálltunk, és búcsúzóul kezet fogtam a lánnyal. Egy másodperccel hosszabb ideig fogta a kezemet, mint kellett volna, ezért gyorsan elköszöntem tőle. Ez nincs mindig így, de néha azért előfordul. Harmincöt éves vagyok, de amikor elkezdtem tanítani – fiatal professzorként –, gyakrabban megesett. Emlékeznek arra a jelenetre Az elveszett frigyláda fosztogatóiból, amikor az egyik diáklány azt írta a szemhéjára, hogy „SZERETLEK”? Valami ilyesmi történt velem az első évemben. Azzal a különbséggel, hogy az üzenet két szóból állt, az első „D”-vel kezdődött, a második pedig annyi volt: „MEG”. Nem vagyok különösebben büszke rá. Mi, egyetemi tanárok, gyakorlatilag korlátlan hatalommal rendelkezünk. Azok a férfiak, akik bedőlnek ennek, és azt gondolják magukról, hogy valóban érdemesek erre a kitüntetett figyelemre (nem akarok szexista lenni, de az ilyen történeteknek szinte mindig férfiak a főszereplői), általában még instabilabbak és szerencsétlenebbek, mint azok az apakomplexusos diáklányok, akik ajánlatot tesznek nekik.

Miközben visszaültem a helyemre a következő hallgatóra várva, vetettem egy pillantást az asztal jobb oldalán álló számítógépemre. Az egyetem honlapja világított a monitoron. Tipikus egyetemi honlap. Baloldalt egy slideshow az egyetemi életről, a fényképeken különböző bőrszínű, felekezetű és nemű diákok, akik láthatóan jól érzik magukat, és vidáman társalognak egymással, illetve a tanáraikkal. Biztosan láttak már ilyet. A képernyő felső részét az iskola logója és legjellegzetesebb épületei foglalják el, köztük a tekintélyes Johnson-kápolna, amely egy nagyobb változata annak a kápolnának, ahol Natalie esküvőjét tartották.

A lap jobb oldalán az egyetemmel kapcsolatos hírek sorjáztak, és abban a pillanatban, ahogy a következő diákom, Barry Watkins belépett a szobába, megláttam egy gyászjelentést, amin megakadt a tekintetem.

– Jó napot, prof, hogy van?

– Jó napot, Barry – mondtam még mindig a képernyőt bámulva. – Foglaljon helyet.

Leült, és feldobta a lábát az asztalra. Tudta, hogy engem ez nem zavar. Barry minden héten meglátogatott. Mindenféle lényeges és lényegetlen dolgokról beszélgettünk. Ezek a találkozók egyfajta könnyed terápiára emlékeztettek, de nem volt ellene semmi kifogásom.