Tabajdi Gábor

Kiegyezés Kádárral

„Szövetségi politika”, 1956–1963

Jaffa Kiadó

Tartalom

Előszó

A kádári „szövetségi politika” mintái

Magyarország a világpolitikában (1956–1963)

Döntések a pártközpontban

A kiegyezés keretei: a Hazafias Népfront

A politikai rendőrség szerepei

Személyes kapcsolatok

Összefoglalás: az MSZMP „szövetségi politikája” (1956–1963)

Historiográfiai áttekintés

Irodalomjegyzék

Impresszum

ELŐSZÓ

Kádár János végletesen elutasított kommunista politikusként lett a legfőbb politikai hatalom birtokosa Magyarországon 1956-ban. Néhány évvel később azonban már jól érzékelhető kül- és belföldi elfogadottsággal rendelkezett. Egyes, halála után készült felmérések szerint pedig az egyik legnépszerűbb magyar történelmi személynek számított az évezredforduló idején.

Politikájának értékelése és a nevével fémjelzett korszak megítélése napjainkig élesen megosztja a magyar társadalmat. Ugyanakkor tevékenységének leírására már a kortárs publicisztika is számos történelmi analógiát használt. A forradalmat követő megtorlás, majd az azt követő konszolidáció miatt pályáját mind gyakrabban vetették össze Magyarország két másik, egész korszakot meghatározó vezetőjével: Ferenc Józseffel és Horthy Miklóssal. Az előbbi párhuzammal összefüggésben a történeti publicisztika számos esetben beszélt az 1956-os forradalom utáni kiegyezésről, a hatalom és a magyar társadalom, illetve reprezentánsainak (kényszer)kompromisszumáról. A társadalom megnyerését szolgáló politikai, gazdasági intézkedések a történeti elemzések révén mára jól ismertek. Általánosságban a pártvezető megítélésében bekövetkezett változást pragmatikus hatalomgyakorlásához és a modernizáció vívmányait széles körben megtapasztalhatóvá tevő életszínvonal-politikájához kötik. Kádár hatalomtechnikai törekvéseinek mélyebb rétegei, személyes dimenziói azonban részben ma is feltáratlanok.

Pedig az 1956 utáni politikai, társadalmi, gazdasági folyamatok szempontjából nem tekinthető lényegtelennek, hogy kik voltak azok, akikkel a megújuló hatalomgyakorlási mód jegyében a pártállami vezetők párbeszédet kezdtek. Kiket tekintettek a nép képviselőinek, kiknek a közvetítésével próbáltak alkut kötni a magyar társadalommal? Milyen út vezetett addig, amíg az 1956-os forradalom leverése után öt évvel elhangozhatott a kádárizmus jelszava, a bibliai mondást kifordító „aki nincs ellenünk, az velünk van” mottó? Kötetünkben mindezt a hatalom birtokosai, a magyar kommunisták, illetve Kádár János politikája felől kívánjuk értelmezni. Elemzésünkhöz a kül- és belpolitikai rövid, illetve hosszú távú folyamatok bemutatása mellett eddig nem publikált (elsősorban titkosszolgálati) dokumentumokat is felhasználunk.

Az MSZMP vezetése hosszas viták során alakította ki azt a stratégiát, amely a restaurált rendszerben a nem kommunista világhoz, a pártonkívüliekhez való viszonyt meghatározta, és amelyre a nyilvánosságban idővel a „szövetségi politika” fogalmával utaltak. Ennek révén a történelmi küldetésükre, a nemzetközi körülményekre és a nép érdekeire hivatkozó kommunisták maguk kívántak a (szocialista) nemzeti egység vezetőiként fellépni. Azonban az újjászervezett állampárttal történő együttműködés kiépülésének folyamata kevéssé, illetve csak részlegesen vált a történeti köztudat részévé. Az 1956 utáni években elhomályosult, hogy kik álltak először nyilvánosan „pártonkívüliként” az MSZMP mellé, kik vállalkoztak a hatalom és az egyes társadalmi csoportok közti közvetítői szerepre. Ez korántsem volt véletlen. Az MSZMP vezetői mindent megtettek annak érdekében, hogy a párt megalakulásának körülményei, a kezdeti megtorlás és a kádári rendteremtés időszaka a feledés homályába merüljön. A népfrontos összefogás elbeszélésekor pedig a párttörténetírás szelektíven idézte fel az együttműködés kialakulását; így az 1956–1963 közötti időszakból is csak a konszolidáció általános sémájába illeszkedő eseményeket említették meg. S bár a rendszer külföldi kritikusai, valamint a később megszerveződő belső ellenzéke mindvégig igyekezett napirenden tartani a rezsim születésének körülményeit, az emlékezés kapcsán elsősorban a megtorlás és az ellenállás eseményeire koncentráltak. Ugyanígy az 1990 utáni történetírás is részletesen feltárta az 1956-os forradalom és az azt követő restauráció folyamatát, ám a történeti érdeklődés eközben jóval kisebb mértékben irányult arra, miként alakult az MSZMP viszonya a megszilárduló rendszer antielitjéhez, kiket tekintett kiiktatandó ellenségnek, kiket megnyerhető útitársnak; s mi lett azoknak a közszereplőknek a sorsa, akik 1956 októberében (sok esetben az 1945–1949 közötti átmeneti időszak után már másodszor) néhány napig ismét a hazai közélet élvonalába kerültek, és nem váltak a különböző megtorló intézkedések áldozataivá.

Az alábbiakban a szűken vett politikai folyamatokra koncentrálva az MSZMP népfrontos politikájának a kialakulását, az egypártrendszer antielitjének kezelését kívánjuk áttekinteni. Ugyanakkor e viszonyrendszer vizsgálata a „kádárizmus”, az 1956 utáni hatalomgyakorlás általános természetéhez is adalékokat szolgáltathat.

A politikatörténet többszörös jelentésréteggel bíró, ideológiailag terhelt fogalmai miatt elemzésünk megkezdése előtt szükséges néhány kifejezés, valamint az általam választott vizsgálati módszer tisztázása. Miközben a historizáló, történelmi hagyomány (így a forradalom vagy a kiegyezés narratívái) mélyen élnek a magyar közgondolkodásban, a pártállam vezetői a világot a marxista-leninista ideológia fogalmaival ragadták meg. A kommunisták és a pártonkívüliek viszonyára a pártzsargon „szövetségi politika” néven hivatkozott. Ez a jelzős szerkezet a Kádár-korszak egyik leggyakrabban használt politikai, ideológiai és propagandafogalma volt, s két, összemosódó jelentéssel rendelkezett. Általános, „társadalmi” értelemben a munkás- és a paraszti osztály, valamint az értelmiség összefogását jelentette. Gyakorlati politikai, „intézményes” értelemben pedig a párttagok és a pártonkívüliek viszonyát jelölte.{1} Alábbiakban a fogalomnak elsősorban szűkebb, történeti-szociológiai dimenzióját vizsgálom. Elsősorban arra keresem a választ, hogy a Kádár János vezette MSZMP milyen bevonási, illetve semlegesítési kísérletekkel igyekezett stabilizálni a hatalmát. Vizsgálataim elsődleges referenciacsoportja az 1945–1949 közötti politikai elit. Elemzésemben főként a magyar historiográfiai hagyományokra, az 1945–1949 közötti korszakkal kapcsolatos alapvető kutatási eredményekre támaszkodtam.{2} Vizsgálódásaim ugyanakkor nem terjedtek ki a Szociáldemokrata Pártra (SZDP). Ennek tagjait – tágabb értelemben a munkásmozgalmi hagyományokat – ugyanis a többi politikai erőtől eltérően kezelte, illetve integrálta az MSZMP. Igaz ugyan, hogy számos rokon vonás is fellelhető az SZDP és más pártok sorsában: a „felszalámizástól” a vezető politikusok elüldözésén és a koncepciós pereken át néhány prominens (kollaboráns) magas közfunkciókban történő szerepeltetéséig; azonban a fennálló ideológiai és taktikai korlátok nem tették lehetővé az 1948-ban a kommunista párttal egyesülő, abba beolvadó egykori (baloldali) szociáldemokraták akármilyen megkülönböztetését. Jól mutatja ezt, hogy a Kádár János mellett meghatározó szerepet játszó, egykori SZDP-vezető Marosán György megbuktatása is inkább személyes, mint ideológiai-politikai okok miatt történt.

Az anti- vagy ellenelit tagjai közé számítottam azokat, akiknek a véleményével, tevékenységével politikai elemzéseik során a párt vezetői számoltak. Az ezekkel a kifejezésekkel szinonim alternatív elit megjelölés pedig kifejezi azt is, hogy a párt a társadalmi kapcsolatok kiépítése közben az egykori politikusok befolyásának felhasználásával is számolt. Ezeket a közszereplőket tehát rekrutációjukat tekintve nevezhetnénk koalíciós elitnek, az 1956-os politikai fejlemények fényében ellenelitnek, a megnyerésük következtében kooptált elitnek is. Fontos azonban leszögezni, hogy az „elit” kifejezésnek ezekben az esetekben nem tulajdoníthatunk semmilyen normatív tartalmat, ez pusztán az MSZMP vezetőinek világlátására, percepciójára utal. Vizsgálatunk arra korlátozódik tehát, hogy a restaurált egypártrendszerben a hatalom birtokosai miként határozták meg és kezelték a közélet informális szereplőit.

A Magyar Szocialista Munkáspárt a lenini „demokratikus centralizmus” elve alapján szervezett politikai erő volt. A szigorúan hierarchikus struktúrában a párt felsőbb vezető testületeinek döntései az alsóbb szinten elhelyezkedő szervek számára kötelezők voltak. A párt élén állóknak egyéb hatalmi (információs) pozícióik miatt az egész szervezet működtetésére döntő befolyásuk volt. Mégis akadtak (főként a pártszervezés kezdeti szakaszában) a több százezres struktúrában eltérő háttérrel, érdekekkel bíró csoportok is. A belső törésvonalak, valamint a lokális sajátosságok vizsgálata további kutatások tárgya lehet. Elemzésemben elsősorban a párt központi, vezető testületi üléseinek anyagaira (MSZMP Központi Bizottság, Politikai Bizottság, Titkárság) koncentráltam.

Vizsgálódásaim időhatárai: 1956. október 31., az MSZMP megalakulása; valamint 1963. március 21., a forradalom után megválasztott második országgyűlés összehívásának időpontja. Ez a szakaszhatár megfelel a klasszikus, a párttörténetírás által is használt korszakolásnak, amely az időszakot a konszolidáció idejeként emlegette. Bár a rendszer restaurálását, szanálását elemző, a „kádárizmus” kialakulását feltáró újabb politikatörténeti feldolgozások a hangsúlyosabb folyamatok miatt másképp helyezik el az időhatárokat, témám szempontjából ezeknek a korszakhatároknak a használata tűnt célszerűnek több okból is: 1) Az egykori társutasok szerepeltetése, a többpártrendszer kérdése a választások kapcsán került hangsúlyosan a pártvezetés napirendjére. 2) A nem kommunista közéleti szereplők integrálására hivatott Hazafias Népfront aktivitása is ezekben az időszakokban nőtt meg. 3) Az MSZMP VIII. kongresszusa után számos intézményben, többek között az állambiztonsági szerveknél is felülvizsgálták, átfogóan értékelték a korábbi politikusokkal kapcsolatos munkát. Amint a források elsődleges áttekintése is mutatta, az egykori pártokra, a társutasokra utaló, 1958–1959-től eltűnő hivatkozások, megjegyzések utoljára 1962-ben bukkantak fel.

Az MSZMP „szövetségi politikáját”, a kádári kiegyezéshez vezető utat kronologikusan és a hatalom elkülönülő szférái szerint is vizsgálom. Az elemzés során az intézményes, formális viszonyoktól az informális kapcsolatok felé haladok, azaz a hivatalos, ideologikus szinttől a pragmatikus, mindennapi politika világa felé igyekszem közelíteni. Így a párt vezető testületeiben lefolytatott viták bemutatása, a legfontosabb határozatok és politikai intézkedések elemzése után a „szövetségi politika” intézményes keretéül szolgáló Hazafias Népfront megszervezését mutatom be. Ezt árnyalja a politikai rendőrség, az állambiztonság működésének felvázolása. A Belügyminisztérium keretében újjászervezett titkosszolgálatok egyfelől sajátos csatornát jelentettek a hatalom és az állampolgárok (esetünkben az antielit tagjai) között, másrészt az állambiztonsági direktívák, intézkedések a hatalom nyers törekvéseire is rámutatnak. A rendelkezésre álló levéltári források ugyanakkor lehetővé teszik, hogy a hatalom és az alternatív elit kapcsolatának egy még személyesebb szintjét feltárjuk. Az MSZMP vezetőinek és a tekintélyes közszereplők levelezésének, illetőleg korabeli naplórészleteknek a felhasználása újabb részleteket árulhat el a hatalom közelítési, megnyerési kísérleteivel kapcsolatosan.

A korszak belpolitikai folyamatainak elemzésén túl dolgozatomban rá kívánok mutatni azokra a történelmi mintákra, hagyományokra, valamint nemzetközi tényezőkre is, amelyek a vizsgált viszonyrendszert alapjaiban meghatározták. A Magyar Szocialista Munkáspárt vállaltan a magyar(országi) kommunista pártok utódaként jött létre. Bár az 1956-ban, a többpártrendszer körülményei között felvett nevét később sem változtatta meg, a személyi, szervezeti folytonosság mellett szimbolikus értelemben is egy négy évtizedes politikai hagyomány és kultúra éltetője volt. Ez lehetővé, sőt szükségessé teszi, hogy elemzésemet a szűk szakaszhatárokon túl, kiterjesztve, tágasabb időhorizontot szem előtt tartva végezzem. A kommunisták mély tapasztalatokkal rendelkeztek a más pártokkal történő taktikai együttműködés, a nem kommunista közéleti szereplők kezelése terén. Ezeknek a hagyományoknak a felhasználása a politikai tervezés, az egymás közti viták során éppúgy fontos volt, mint a népfrontos együttműködés új elbeszélésének megteremtésekor.

Végezetül, témám tárgyalása során nem hagyható figyelmen kívül, hogy a társadalom különböző csoportjainak, így a rendszer alternatív elitjének a kezelését is alapvetően a nemzetközi folyamatok határozták meg. Magyarországra 1956-ban világméretű érdeklődés irányult. A nyugati világ és a szocialista blokk országai más-más okból figyelemmel kísérték a magyar belpolitikai fejleményeket is, és eltérő eszközeikkel igyekeztek befolyásolni azokat. Az 1956 utáni években nemcsak az ENSZ előtt lévő „magyarkérdés” körüli vita folyt. Az évek során különböző csatornákon sajátos párbeszéd is kialakult a nyugati világgal, s benne a több százezer magyar emigránssal. Mindez visszatekintve a hidegháborús korszak általános enyhülésének a folyamatába illeszkedik. Azt azonban már a kortársak is érzékelhették, hogy a kádári pártvezetés belpolitikai lépéseinek hátterét a szovjet pártfőtitkár szilárd támogatása biztosította. Az adott korszak a nemzetközi párbeszédet is megújító, hruscsovi politika fénykorának tekinthető. Ezért az MSZMP „szövetségi politikájának” kialakulásával kapcsolatban a szovjet külpolitika változó hatásaira is rá kívánok mutatni.

Munkám a 2013-ban az ELTE Bölcsészettudományi Karán megvédett doktori értekezésem szerkesztett változata. A kézirat elkészítéséhez 2008 és 2012 között végzett kutatásaimat intézményesen is támogatta a Politikatörténeti Alapítvány és az 1956-os Intézet Alapítvány. E szakmai műhelyek segítsége mellett köszönetemet fejezem ki személyesen mindazoknak, akik munkám során tanárként, kollégaként vagy barátként kritikusaim, illetve mentoraim voltak, s tanulmányaikkal, bírálataikkal, tanácsaikkal hatást gyakoroltak rám. Hálával tartozom Germuska Pál, Földes György, M. Kiss Sándor, Papp István, Rainer M. János, Simon István, Standeisky Éva, Szerencsés Károly, Ungváry Krisztián kritikai véleményeiért, illetve közreműködéséért. Bár a Kádár-korszak jelenségeihez szinte mindannyian másmás oldalról közelítenek, kérdésfelvetéseim, szempontjaim és kutatásaim felé mindegyikük nyitottsággal fordult. Ezt önmagában is meghatározó élményként éltem meg, és alapvető értéknek tartom. Reményeim szerint a velük s másokkal folytatott konstruktív, szakmai viták talán úgy teszik lehetővé a közelmúlt alaposabb megismerését, hogy az a szélesebb közvélemény javára is válhat. Ennek jegyében ajánlom a következő fejezeteket minden érdeklődő olvasónak.

A KÁDÁRI „SZÖVETSÉGI POLITIKA” MINTÁI

„Nálunk, Magyarországon a különböző szövetséges pártok még 1948 után is bizonyára hasznos segítséget nyújthattak volna az építőmunkánkban. Úgy gondoljuk, hogy ezeket a lehetőségeket nem használtuk ki kellően. De most, majdnem tíz évvel későbben, a történelmet nem lehet visszaforgatni.”

(Kádár János az Országgyűlés 1957. május 9-i ülésén)

Amikor 1956 októberének kritikus napjaiban a Magyar Dolgozók Pártjának (MDP) feloszlatásával létrejött a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP), a magyar kommunistáknak a politikai és mozgalmi krízisek kezelésében már közel négy évtizedes tapasztalatuk volt. A párt megalakulásától kezdve tagjainak hat különböző politikai rendszerben,{3} ezen belül több eltérő stratégiai helyzetben kellett megfogalmazniuk taktikájukat a politikai tér többi szereplőjével kapcsolatban. A kommunisták magukat forradalmároknak tekintették, de az adott reálpolitikai szituációkban a kompromisszumok megkötését is hamar el kellett sajátítaniuk. Ezek a hagyományok jelen voltak a párttagok mindennapjaiban is. Számukra a párttörténet erőteljes legitimációs funkcióval bírt. A „közös harc” történetének kanonizált változatát minden funkcionáriusnak ismernie kellett. A mozgalomhoz tartozás egyik alapvető kritériuma ennek mindenkori elfogadása volt. A párt történetével az alapfokú szemináriumoktól kezdve a pártfőiskolai tanulmányokig széles körben foglalkoztak. Nem véletlen, hogy az 1956 előtti évek egyik legnagyobb példányszámban megjelenő könyve a Szovjetunió Kommunista (Bolsevik) Pártjának (SZKP) történetét feldolgozó, Rövid tanfolyam néven is ismert kiadvány volt.

Ugyanakkor 1956-ban a pártállami rendszer néhány nap alatt bekövetkező magyarországi dezorganizálódása lehetőséget kínált a mozgalom múltjának újraértelmezésére is. Az MSZMP megalakulása után a párt vezető testületei rendszeresen foglalkoztak a párttörténetírás kérdéseivel, a kanonizált párttörténetnek megfelelő kiadványok megjelentetésével. Ennek kapcsán a kor viszonyait egészen sajátosan mutató beadványok is születtek. A kommunista párt megalakulásának negyvenedik évfordulójának apropóján a Párttörténeti Intézet igazgatója, Kálmán Endre javasolta Marosán Györgynek, hogy „meg kellene engedni, hogy a tudományos kutatásokban vita folyjék a párt megalakulásának időpontjáról”.{4} A régi-új párt megszervezéséhez hozzákezdő politikusok saját tapasztalataik, sérelmeik és aktuális céljaik alapján belső vitáik során a „munkásmozgalom történetének” korrekciójára is törekedtek. Az ebből levont tanulságok folyamatosan jelen voltak a párt politikájáról, a politikai berendezkedésről, a potenciális együttműködőkről folytatott vitákban is. Az MSZMP „szövetségi politikájának” vizsgálatához ezért nélkülözhetetlen ezeknek a mintáknak, a kommunista párt (illetve a munkásmozgalom) és a külvilág korábbi kapcsolatának a vázlatos áttekintése.

{1} Vass, 1966; Kádár, 1981; Kádár, 1986.

{2} M. Kiss–Tóth, 1985; Takács, 1998; Valuch, 2005, 121–139.

{3} Földes, 2007a.

{4} MOL 288. f. 5/94. ő. e.