Ungváry Krisztián

Tettesek vagy áldozatok?

Feltáratlan fejezetek a XX. század történelméből

Jaffa Kiadó

Tartalom

Szubjektív előszó

A lovasrohamok alkonya

Lovasság repülők helyett

Lovasroham a géppuskák ellen

A csata mérlege és ami utána következett

Epilógus

Szálasi Ferenc, a frontkatona

Szálasi Ferencné

A bigott kedves kedveseként

Távkapcsolat

Együtt és külön

Ítéletlenül

Az antiszemitától a rabbifestőig: Szennik György

Az MHBK szürke eminenciása: Zákó András és az ellene folytatott állambiztonsági eljárások

Zákó katonai karrierje

Hadifogság és újrakezdés

A hírszerzés célkeresztjében

1956 – „Munkában a Magyar Harcosok Bajtársi Közössége”

A Billnitzer-ügy

Realizálás

Egy történész játszmái: Sir Martin Gilbert és a magyar állambiztonság

Bevezető

A források és hitelességük

Személyes megjegyzés

A „tippszemély”

Vendégség Budapesten

A beszervezés kérdése

A „perspektivikus ügynök”(?)

Értékelés

Erwin Rommel

Rommel karrierje az első világháború végéig

Erwin Rommel és a caporettói áttörés

A helyszín ma

A két háború között

A franciaországi hadjárat

Az afrikai hadszíntér

Utolsó győzelmek

Kudarc El-Alameinnél

Újra Franciaországban

A propagandaikon

Rommel és a nemzetiszocializmus

A Hitler elleni katonai ellenállás

Sebesülése és gyanúba keveredése

Halála

A „lovagias” háború

Magánélete és családja

Rommel és tábornoktársai

Rommel 1945 után

Hitler tábornokai

A bevonulások és a „Blitzkrieg” korszaka

A háború zenitjén: 1942–1943

A végjáték 1944–1945

Tábornokok és a náci bűncselekmények

Kárpótlás és kifosztás között:  Németország kárpótlási fizetései a Kádár-rendszerben

Bevezetés – Az üldözöttek csoportjai

Megerőszakolt antifasizmus

A NÜB által összegyűjtött kérelmek

A magyar részről alkalmazott történelemhamisítási kísérletek

A népgazdasági érdek

A kérvények fogadtatása az NSZK-ban

A Brandt-éra és a németországi belső vita a magyar kárpótlásról

A lebonyolítás

Utójáték

Zárszó

A Terror Háza mint indoktrináló pártmúzeum

A keretek

A belépés

A magyar felelősség elkenése

A nyilasok félrevezető bemutatása

Mi a szerepe a Gulagnak a Terror Házában?

A vizuális bemutatás kudarca, hiányzó tények

Az elhallgatás mint kiállítási eszköz

Tettesek és áldozatok bonyolult viszonyának elkenése

Milyen szempontok szerint választották ki a „Tettesek galériájának” szereplőit?

Epilógus

Megjegyzések Magyarország alaptörvényéhez

Az emlékmű és az emlékműmutyi

Hamisítások az emlékmű üzenetében

Kormányzati indoklások

Az emlékműállítás valós célja

Mi lett volna a megoldás?

A tanulmányok eredeti megjelenési helye

Impresszum

Szubjektív előszó

„Ungváry Krisztián […] már régóta
komoly tehertétele közéletünknek”
(Schmidt Mária)

Egy történész számára bizonyos évfordulóknak különös jelentősége van. Idén leszek negyvenöt éves, első interjúimat – még az első világháború katonáival – harmincegy évvel ezelőtt készítettem. 1983-ban még meglepően könnyű volt túlélőket találni – adott esetben a zöldségesnél is le lehetett szólítani azt a bácsit, aki alkalmas interjúalanynak tűnt.

A történelemmel való foglalatosság mindenkinél személyes motivációkra vezethető vissza. Nincsen ez másképp az én esetemben sem. Az is igaz, hogy egy történész témaválasztásai is árulkodóak. Életem egyik korai publikációja az első világháborús gorodoki lovasroham kapcsán született, és ebben jelentős része volt annak, hogy anyai dédapám, Monspart István tartalékos főhadnagy az ütközet résztvevője volt. Nagyapámtól ezért még hallhattam ezzel kapcsolatos elbeszéléseket, annál is inkább, mert ő is huszártisztként harcolt a második világháborúban, és feltehetően ő vezette 1944. október 13-án Alpár térségében a magyar királyi honvédség utolsó sikeres lovasrohamát.

Ebben a kötetben három kivétellel olyan írásokat talál az olvasó, amelyek részben korábban már megjelentek, ám az olvasóközönség számára – megjelenési helyükből adódóan – nehezen hozzáférhetők. A tanulmányok eredeti megjelenési helyére a kötet végén utalok. A szövegeket minden esetben bővítettem, esetenként lábjegyzetekkel is elláttam.

A közölt írások alapvetően érdeklődésem három iránya – a hadtörténet, a szélsőjobboldali mozgalmak, illetve a pártállami múlt története – köré csoportosíthatóak. A hadtörténeti – és egyben családtörténeti – vonalat a gorodoki lovasrohamról írt tanulmány nyitja. Ennek az írásnak egy sokkal rövidebb változatát húsz évvel ezelőtt jelentettem meg a Magyar Nemzetben. Ezt követik azok az írásaim, amelyek három, számomra érdekes nyilas személyiség sorsát kutatják: Szálasi Ferencét, a feleségéét, illetve a nyilas mozgalommal egy egészen más módon kapcsolatot tartó Szennik Györgyét. Külön csoportot alkotnak azok az írások, amelyek állambiztonsági kutatásaimhoz köthetőek. Ismét csak hadtörténeti érdeklődésem köszön vissza abban, hogy a második világháborús német tábornoki karról két tanulmányban is szólok. A pártállami múlt egyik sajátos fejezetét jelenti a német–magyar kárpótlási tárgyalásokról szóló fejezet, ami magyarul eddig még sehol sem jelent meg. Végül az emlékezetpolitikával, illetve Magyarország alaptörvényével foglalkozó rész zárja a tanulmánykötetet.

Az előszó elején olvasható mottóval az volt a célom, hogy bemutassam: sajnos sokakat irritál, ha világképükbe a feketén és a fehéren kívül más színek is beszűrődnek. Ma Magyarországon a történelempolitikai viták jelentős része arra vezethető vissza, hogy a véleményformáló elit – és nyomában a társadalom – egy része azt szeretné, ha a számára rokonszenves politikai oldal szereplői kizárólag áldozatként, míg a „másik oldal” kizárólag tettesként jelenne meg a nyilvánosság előtt. Azokat, akik ennél komplexebb megismerésre vágynak, az effajta nézetek képviselői megkísérlik kiretusálni a nyilvánosság fórumaiból. Sovány vigasz, hogy ez a jelenség egyik politikai oldalnak sem sajátja: „igény” minden oldalon mutatkozik rá. Tanulmányaimmal arra is törekedtem, hogy bemutassam: milyen átmenetek lehetségesek tettesek és áldozatok között.

Ungváry Krisztián

A lovasrohamok alkonya

Az első világháború, amely épp száz évvel ezelőtt robbant ki, Magyarország történelmének legnagyobb tragédiáját okozta. A háborút lezáró békemű csak húszéves fegyverszünetnek bizonyult, és következményei még nagyobb katasztrófát generáltak. Ma már a nyugat-európai történetírás sem fekete-fehéren látja azt a folyamatot, ami ehhez a konfliktushoz vezetett. Legutoljára Christopher Clark{1} foglalta össze, hogy a háború valójában minden nagyhatalom számára teljességgel értelmetlen volt. Oroszország egy győzelemtől nem remélhetett semmit, hiszen már az is nehézséget okozott számára, hogy birodalmát egyben tartsa. Nagy-Britannia érdekeit a szerb, illetve balkáni kérdés egyáltalán nem érintette, és hasonló volt a helyzet Franciaország esetében is. A téves nagyhatalmi kalkulációk mégis ahhoz vezettek, hogy Európa vezető államai egységesen rossz döntést hoztak, amikor a katonai konfliktus útjára léptek.

Ezt a rossz döntéssorozatot mi sem illusztrálja jobban, mint az az utólag gyerekes naivitásnak bizonyuló készülődés, ahogyan az érintettek csatasorba álltak. Száz évvel ezelőtt a napóleoni időket idéző jelenetek tanúi lehettek Európa lakói. 1914 késő nyarán Párizstól Moszkváig a pályaudvarok ismét lovak nyerítésétől, sarkantyúpengetéstől, patkócsattogástól és daliás lovasok búcsúzásától voltak hangosak. Magyarországról „8 ló 40 ember” feliratú vagonok gördültek a frontra, benne még mit sem sejtő, piros zsinóros nadrágba és hasonló kék atillába, illetve mentébe öltöztetett huszárokkal. 430 lovasezred több mint 860 000 katonája szállt ismét – és ebben a formában utoljára – harcba Európa különböző országaiban a győzelemért. A lovaknak szánt abrak ekkor még jóval több kapacitást kötött le a hadseregek szállítóoszlopaiban, mint a lőszer.

Monspart István tartalékos huszár százados, a szerző dédapja 1918-ban
Forrás: A szerző tulajdonában

A történelem azonban másnak ítélte a győzelmi babérokat. A lovasok alulmaradtak a gépekkel vívott küzdelemben. Míg a háború elején egy angol gyalogezredben csupán két géppuska volt rendszeresítve, addig a háború végére ez a szám golyószórókkal együtt elérte a 64-et, és további bővítést terveztek. A színes, aranysujtásos egyenruhákat fél éven belül átvették a tereppel jobban összhangba hozható változatok. Ez idő alatt azonban iszonyatos mészárlás zajlott le a csatatereken: a Monarchia eredetileg mozgósított haderejének 30 százalékát, 800 000 embert vesztett csak az orosz fronton – a Balkánon további 220 000 fő esett ki a csatasorból az első négy hónap alatt. A veszteség zöme ráadásul nem hadifoglyokat, hanem halottakat és sebesülteket takart. Az eseményeket irányító tábornokok ugyanis minden jel szerint maguk sem voltak tisztában azzal a pusztító potenciállal, amit az újonnan kifejlesztett fegyverek jelentettek. Hasonlóan gyilkos öldöklés zajlott le a nyugati fronton is, ahol a lakossághoz mért arányaiban elsősorban a francia haderő veszteségei voltak kiemelkedőek. Ki kell emelnünk, hogy a Monarchia esetében a rettenetes veszteségeket nem állásharcok okozták: a háború első hat hónapjában folyamatosan mozgott a front, ennek ellenére – vagy éppen ezért – a galíciai háború vérszivattyúnak bizonyult.

LOVASSÁG REPÜLŐK HELYETT

Katonai szempontból az Osztrák–Magyar Monarchia legnagyobb ellensége 1914-ben Oroszország volt. A dualista állam hadvezetése arra számított, hogy az orosz csapatok csak lassan tudnak majd felvonulni Galíciával szemben, tekintettel az országon belüli hatalmas távolságokra és a vasúti szállítás viszonylag csekély kapacitására. Az ettől remélt hadműveleti szünetet kívánta a hadvezetés felhasználni a gyülekező orosz erők megzavarására, amelyet a határon elhelyezett lovashadosztályok hadműveleti felderítése vezetett volna be. Erre 10 lovashadosztály és összesen 42 repülőgép állt a rendelkezésükre, de utóbbiaknak csak töredéke volt bevethető állapotban. Már ebből az egy adatból is látszik, hogy a hadvezetésnek fogalma sem volt arról, mire használhatóak a modern technika eszközei – néhány tucat repülőgép ugyanis sokkal pontosabb információkat szolgáltatott volna, mint a felvonultatott kétszázezer lovas katona, nem beszélve arról, hogy utóbbi nemcsak sokkal lassabban, hanem aránytalanul költségesebben érte el az eredményt.

Az események ráadásul egyáltalán nem a tervek szerint alakultak. Az orosz erők már augusztus 21–23. között általános támadásba lendültek, miközben a Monarchia felvonulása még be sem fejeződött, köszönhetően annak, hogy egy teljes hadsereget, amelynek eredetileg Galíciában kellett volna felvonulnia, először Szerbia ellen mozgósítottak. Emiatt, éppen a leginkább sorsdöntő hetekben, a mozgósított haderő mintegy 20 százaléka teljesen kiesett.

Kezdetben azonban még úgy tűnt, hogy minden az elgondoltaknak megfelelően történik. Augusztus 14-én a repülők, egy nappal később pedig a lovasság – zömében magyarországi huszáralakulatok – megkezdték a felderítést.

LOVASROHAM A GÉPPUSKÁK ELLEN

Augusztus 14-én a budapesti 5. honvéd lovashadosztály is átkelt a kis galíciai határfolyón, a Zbrucson. Kisebb kozák előőrsökkel folytatott csatározások után másnap Szatanov és Liszovodi községeken keresztül keleti irányban nyomult előre, a visszavonulási útvonalat azonban nem biztosították, és ez később végzetes következményekkel járt. Ezekben a napokban rekkenő hőség, 35 Celsius-fok feletti hőmérséklet uralkodott, ami igencsak próbára tette a lovakat és az embereket egyaránt.

A hadosztály harcaival 1914 óta meglepően sokan foglalkoztak. Még 1917–1918 folyamán, amikor a terület osztrák–magyar megszállás alatt állt, az érintett huszárezredek tagjai felkeresték a csatateret: Manno Miltiades huszárszázados, aki karikaturistaként, szobrászként, festőként és hét különböző sportág képviselőjeként is komoly sikereket ért el, több képet is festett a csata helyszíneiről. Családom hagyatékából is előkerült egy érdekes visszaemlékezés. Különleges értékét az adja, hogy egy olyan orosz tiszttől – gróf Keller dragonyos főhadnagytól – származik, aki beosztásánál fogva maga is átlátta az eseményeket. Keller később hadifogságba esett, és ott találkozott egy magyar tiszttel, aki visszaemlékezéseit feljegyezte.{2}  A továbbiakban az ő beszámolóját követjük.

„A gorodok-satanowi események idején és helyén parancsőrtiszt voltam… A velünk szemben felvonuló osztrák–magyar haderők legkisebb mozdulatáról tájékozva voltunk, ami nem volt nehéz, mert titkos telefonvonalainknak jóformán a Szeretig minden fontosabb községben állomása volt. Tudtuk, mikor, hol és milyen ezredek vagoníroznak ki, tudtuk, hol táboroznak, tudtuk, merre mennek, és szinte megdöbbenve láttuk, hogy az osztrák-magyar hadsereg részéről a felderítés vagy nagyon hiányos vagy egyáltalában nincs. Ennek illusztrálására felhozom, hogy mindazon határmenti községekben, melyeken az osztrákmagyar csapatok keresztülhaladtak, a mi katonáink tisztek és vezérkari tisztek vezetése alatt civil ruhában rejtőzködtek, illetve nem is kellett nagyon rejtőzködniük, mert a parasztházakban ellenség vagy kémek után nem kutatott senki sem. Igen mulatságos volt például a Satanow melletti Satanowskaja kolostor esete, ahonnan a pravoszláv szerzeteseket eltávolítottuk, a csuhákba a mi tisztjeink bújtak bele, akik azután a Gorodokról érkező telefonparancsok szerint az egész éjszakai rajtaütést irányították. Tehát a helyzet az volt, hogy miközben a Frohreich-féle lovashadosztály már Gorodoknál verekedett, azalatt 20-25 kilométerrel a háta mögött civilbe öltözött katonák és gépfegyverek egész kis hadserege várta, és erről a hadosztály semmit sem tudott.

Nem akarok füllenteni, valamit azért megneszeltek. Augusztus 17-én, amikor a lovashadosztály Gorodok felé átvonult, megszólalt a satanowskajai telefon, és izgatottan újságolja, hogy a kolostort ágyúval lövik. Később újra megszólalt a telefon, és jelentette, hogy a veszély elmúlt, nincs semmi baj. Egy járőr bejött a kolostorba, de miután meggyőződött róla, hogy a gyanús épületben csupa jámbor szándékú és alázatos csuhás tartózkodik, nyugodtan elvonult. Azt is jelentette, hogy ezalatt Satanowban a mi civilbe öltözött kozákjaink vizet és élelmet vittek a fáradt magyar huszárok elé, akiket annyira megnyertek és megnyugtattak, hogy a jószívű legények még cigarettát is adtak nekik.

Mi már akkor Gorodokban körülbelül tudtuk, hogy ebből a lovashadosztályból csak kevés huszár menekül meg élve…”

A gorodoki ütközet 1914. augusztus 17-én

{1} Christopher Clark: The Sleepwalkers: How Europe Went to War in 1914. Harper, 2013.

{2} Ez a beszámoló a szerző tulajdonában található. Egy példánya a zalaegerszegi levéltár birtokába került, és a Lugosi József–Kiss Gábor: Volt egyszer egy huszárezred. A m. kir. zalaegerszegi 6. honvéd huszárezred története (Hadtörténeti Intézet és Múzeum, Budapest, 2009) című kötetben bizonyos részei meg is jelentek.