Szendi Gábor

Új vitamin-forradalom

Hatások és kölcsönhatások

Jaffa Kiadó

Tartalom

Bevezető

1. FEJEZET A vitaminokról

2. FEJEZET A K2-vitamin

3. FEJEZET A D-vitamin

4. FEJEZET A vitaminok kölcsönhatásai – az A-, a D-, az E-és a K2-vitamin összehangolt működése

5. FEJEZET A B-vitaminok

6. FEJEZET A C-vitamin

7. FEJEZET Az E-vitamin

8. FEJEZET A magnézium és a kalcium

9. FEJEZET Nyugtalanító kérdések

10. FEJEZET Rövid összefoglaló és emlékeztető

Bibliográfia

Impresszum

Bevezető

Amelyben az olvasó megtudhatja, miért olyan gyanakvó és ellenséges a hivatalos orvostudomány a vitaminokkal szemben, s hogy a szerző mekkorát csalódott Earl Mindellben.

Miért is kell a vitaminokról könyvet írni? Ennek sok oka van, de a legfőbb, hogy a szakértők és a laikusok feje egyaránt tele van téves információkkal, és a kérdés sokkal fontosabb annál, mintsem hogy legyintsünk rá. Szélsőséges nézetek leginkább azzal kapcsolatban alakulnak ki, amiről hiányzik a biztos tudás. Hiszen vannak a „vitaminzabálók” – ahogy az influenzahisztéria idején éppen regnáló tiszti főorvos fogalmazott a kamerák kereszttüzében – és vannak a vitaminellenesek, akik az egész kérdést hülyeségnek tartják. Aztán vannak a középutasok, akik szerint fontos dolog a vitaminszedés, de ne vigyük túlzásba. Minden tábor a zászlójára tud tűzni minimum egy Nobel-díjast. A vitaminszedők Linus Paulingot és Szent-Györgyi Albertet lobogtatják, míg a vitaminellenzők most éppen James Watsont tolják maguk előtt, mert szerintük ő támadja az antioxidánsokat.{1} Mondhatnám, ez így is van rendjén, a tudomány viták kereszttüzében fejlődik. Csakhogy az kevésbé érint minket, ha asztrofizikusok és elméleti fizikusok a fekete lyukak mibenlétéről folytatnak ádáz vitát. Akármi is legyen a polémia végeredménye, ettől még az élet megy tovább. Ám a táplálkozástudományi viták vagy a vitaminokkal és egyéb étrend-kiegészítőkkel kapcsolatos csatározások nagyon is beleszólnak az életünkbe. Eredményüktől függően egyesek élete már nem folytatódik, hanem meghalnak a szükséges információk hiányában. Nem mindegy például, hogy valaki már cukor- és szívbetegként tudja meg, hogyan előzhette volna meg helyes táplálkozással a betegségeit, vagy esetleg húsz évvel korábban, még egészségesen… Vagy már rákbetegként tudja meg, hogy megfelelő dózisban (a hivatalos ajánlás többszörösében) szedett D-vitaminnal és megfelelő táplálkozással a betegsége megelőzhető lett volna… Biztos lesz olyan is, akit egyszerűen csak elbizonytalanított az orvoslás vitaminellenessége, s elhitte, hogy „ők biztos jobban tudják”. Az életünket közvetlenül érintő tudományos eredmények késői megismeréséért nagy árat fizetünk, de a társadalom is, hisz súlyos gazdasági kérdés, milyen a népesség egészségi állapota.

Sok ember – jogosan – úgy érzi, bizonyos hatalmak önös gazdasági vagy politikai érdekeik miatt életbe vágó információktól zárják el őket, s ebből születnek aztán az összeesküvés-elméletek, amelyek napjaink mitológiájának részei. Ez sajnos odavezet, hogy minden, ami szembemegy a hivatalos orvostudománnyal, akaratlanul felmagasztosul. Sok kuruzsló és hamis próféta vissza is él ezzel a gondolkodásmóddal, és üldözöttnek, kitaszítottnak állítja be magát, akit azért akarnak elhallgattatni, mert az általa felfedezett igazság (például rákellenes szer, a rák „igazi” oka stb.) súlyos anyagi érdekeket sért. Természetesen a nézeteikért valóban üldözhetnek embereket, ez azonban önmagában még nem garantálja azt, hogy az illető nézet tudományosan helytálló is.

Tehát nincs itt összeesküvés, hanem jól érthető lépések és tettek sorozata összességében kelti ennek a látszatát. Az „összeesküvés” elképzelése egyfajta metaforája csupán az egyén számára átláthatatlan, egy irányba mutató társadalmi szintű összmunkának. Ahogy a hangyák vagy méhek összehangolt szorgoskodásába is bele lehet látni a megtervezettséget, pedig csupán évmilliók során kialakult, a közös érdeket szolgáló automatikus viselkedésekről van szó, úgy az emberi társadalomban is az anyagi, ideológiai, presztízsérdekek hangolják össze az egyes emberek viselkedését, aminek végeredménye az összebeszélés látszatát kelti. A forradalmak, vallási mozgalmak és minden más társadalmi együtt cselekvés lényege, hogy bizonyos eszmék, bizonyos érdekek egy időben sok ember lelkében visszhangra találnak.

Ha a vitaminok „üldözését” és „negligálását” vesszük szemügyre, akkor a háttérben nem ördögien gonosz gyógyszeripari tőkések aknamunkáját kell látnunk. A kép ennél árnyaltabb. Létezik egy, az ókortól létező orvostudomány, amelyet jellemez bizonyos gondolkodásmód. E szerint az ember egy bonyolult gép, amelyet a táplálék mint üzemanyag hajt. Amikor a 20. század elején kiderült, hogy az üzemanyaghoz (szénhidrát, fehérje, zsír) még egyéb adalékanyagok is szükségesek, mint például a vitaminok, akkor ez is beépült az orvosi tudásba. Mivel a vitaminok felfedezéséhez mindig valami súlyosan egyoldalú táplálkozásból vagy életmódból kialakult betegség kutatása vezetett, ez az akkori – és mai – orvosoknak is azt sugallta és sugallja, hogy csak meg kell szüntetni a betegséghez vezető szélsőséges étrendet vagy életmódot, és akkor megszűnik a vitaminhiány is. Például a beriberi nevű betegséget a fényezett rizs okozta azoknál, akik csak rizst fogyasztottak, mert a hántolással eltávolították a B1-vitamint a rizsből. A skorbutot a teljes C-vitamin-hiány, az angolkórt a teljes D-vitamin-hiány, a pellagrát az egyoldalú kukoricaétrenden élőknél a B3-vitamin teljes hiánya okozta. A majd száz éve tartó, vitaminokkal szembeni szkeptikus orvosi hozzáállás itt gyökeredzik: e hiánybetegségeknél elég volt minimális étrendi változás vagy a gyerekek kvarclámpázása, és a látványos tünetek megszűntek.

Az orvosi tradíciók szerint tehát a vitaminhiánynak súlyos, életveszélyes tünetei vannak. Megfordítva ezt a vélekedést: ha tehát ezek nem tapasztalhatók, akkor a vitaminellátottság elégséges kell, hogy legyen. Ez száz évre bebetonozta azt az elképzelést, hogy az „egészséges”, „változatos” táplálkozás megfelelő mennyiségű vitamint tartalmaz. Legalábbis annyit, hogy a súlyos életveszélyt elhárítsuk. Ez azonban a vitaminok szerepének totális félreértését jelenti, s azonosítja az élethez szükséges minimális mennyiséget a normál, tartós funkcionális működéshez szükséges mennyiséggel. Ha valakinek nyílt törése van, és ömlik a vér belőle, a szorítókötés megmenti őt az elvérzéstől, de ez a kezelés még közel sem nevezhető elégségesnek. A vitaminok hosszú távú hatásairól hatvan-nyolcvan évig alig akart valaki is tudomást venni. Amikor Frank Longstaff Apperly 1941-ben kimutatta, hogy az UV-sugárzás eltérő mennyisége miatt Észak-Amerika északi fertályán a déli államokhoz képest két és félszer gyakoribb a belső szervi rákból eredő halálozás, senki nem reagált rá, pedig még ma sem ismerünk ennél hatékonyabb rákmegelőzést.{2} De ugyanilyen közöny fogadta a Garland fivérek 1980-as tanulmányát, amelyben a vastagbélrák halálozásban megfigyelhető ugyanilyen összefüggését már direktben összekapcsolták a D-vitaminnal.{3} Pedig az USA-ban akkor már javában folyt a „Harc a rák ellen” nemzeti program. Hasonló sorsa jutottak Weston Price kutatási eredményei is: nem Nobel-díjat kapott, hanem lesajnálást. Valójában Price fedezte fel igazán a K2-vitamint, mert ő írta le a hiányából fakadó elváltozásokat, mint a jól felismerhető fogtorlódást vagy a kevésbé látványos szív- és érrendszeri megbetegedést.{4} Az orvosi közvélemény úgy gondolta, a hiánybetegségek rejtélyének megoldásával a vitaminkérdést lezárták. Ez a gondolkodás napjainkban is meghatározó, pedig mára elég sok bizonyító erejű kutatás halmozódott föl a vitaminok hosszú távú, egészségmegőrző és betegségmegelőző hatásaival kapcsolatban.

A vitaminellenesség tehát nem rendkívüli, érthetetlen vagy szokatlan, hanem az orvostudomány fejlődéséből következik.

Az orvostársadalom vezetői nem feltétlenül okosabbak és nyitottabbak, hanem a tudományos karrierbe több energiát ölő emberek, akik ráadásul a munkásságukkal személyesen is elkötelezték magukat idővel meghaladott nézetek mellett. Ha például az utóbbi években a D-vitaminnal kapcsolatban kialakult vitát tekintjük, akkor joggal kérdezhetjük, vajon az Institute of Medicine (Amerikai Orvosi Intézet) miért ragaszkodik a nyilvánvaló kutatási eredmények ellenére ahhoz, hogy elég naponta 800 NE (nemzetközi egység) a csecsemőtől a terhes anyán át a 150 kilogrammos emberig mindenkinek? Egészen biztos, hogy nem azért, mert az ajánlást megfogalmazó kutató orvosok azt gondolják: haljon csak meg továbbra is rákban a népesség negyede. Ez volna az „összeesküvéses” megközelítés. E szerint a gyógyszeripar biztos lepénzelte őket, mert a rákgyógyszerekkel nagy pénzeket lehet kaszálni. A racionális megközelítés szerint presztízskérdés egy ilyen ajánlást megfogalmazó bizottságban részt venni, tehát könnyen háttérbe szorulhat a szakmai kompetencia a tagok kiválasztásánál – a bizottságba kerüléskor többet számítanak a kapcsolatok. A D-vitamin-kutatók kormányzathoz intézett nyílt levelének egyik követelése pontosan az volt, hogy a bizottság tagjait cseréljék le valódi D-vitaminszakértőkre. A politikusok viszont a D-vitamin-szakértőkre valószínűleg úgy tekintenek, mint forrófejű, a D-vitamin mellett elfogultan kardoskodó emberekre, és attól tartanak, hogy nézeteik túlzóak. Az aggodalmuk nem alaptalan, hiszen ha valaki elolvas egy B17-ről szóló könyvet, akkor úgy érzi: íme, a rákmentes világ kulcsa. Ha elolvas egy makrobiotikáról szóló könyvet, akkor úgy érezheti, hályog ül az emberek szemén, hogy nem ismerik fel a rákmentes élet titkát. Ha megismerkedik Ryke Geerd Hamer teóriájával, miszerint a rákot trauma okozza, ugyancsak úgy véli: tessék, itt a megoldás, miért nem ezt alkalmazzák?! Most egészítsük ki ezt a sort azzal az állítással, hogy a világon a rákos megbetegedések nagy részéért a D-vitamin-hiány a felelős. Ha én laikus politikus lennék, akinek döntenie kellene, melyik mozgalmat támogassa, melyikből legyen hivatalos ajánlás, én bizony egyik mellé sem állnék, mert félteném a reputációmat. Hisz mindenki tényekre, bizonyítékokra, csodás gyógyulásokra, elsöprő sikerességre hivatkozik. Azt gondolnám, lehet, hogy egyiküknek esetleg igaza van, de ezt még akkor is meggyőzőbben kellene igazolni. Amikor a citromléről bebizonyosodott, hogy véd a skorbut ellen, onnantól még több mint száz évnek kellett eltelnie, amíg bevezették az alkalmazását az angol tengerészetnél. Amikor Joseph Goldberger az USA-ban bizonyította, hogy az egyoldalú kukoricán élés okozza a pellagrát, még vagy harminc évet kellett várni arra, hogy ez ügyben lépések történjenek. Az Institute of Medicine hitetlenkedő tagjai tehát joggal gondolják, hogy itt megint valami túlzó állítással állnak szemben, és súlyos népegészségügyi következményei lehetnének annak, ha drasztikusan megemelnék a napi ajánlott D-vitamin-adagot. Amennyiben később kiderülne, hogy ez ártalmas – ki lenne akkor a felelős? A D-vitamin rákellenes hatását nem látják igazolva, mert placebokontrollos kettős vak vizsgálatok nem igazolták ezt. A közvetett bizonyítékok pedig mégiscsak közvetett bizonyítékok – mondhatják magukban. A felelősség óriási. A biztonságosnak vélt gyógyszerek tucatjáról derül ki végül, hogy hosszú távon halálos mellékhatásaik vannak. Ráadásul a D-vitaminnal kapcsolatban az orvosok egyszer már megégették a kezüket, s hiába derült ki utólag, hogy nem a D-vitamin, hanem az akkor még ismeretlen Williams-szindróma volt a felelős az ötvenes években Angliában bekövetkezett csecsemőhalálokért, a gyanú, mint a kabátlopási ügyben, rajta ragadt a D-vitaminon.

Szóval, ha a politika és az ajánlásokat megfogalmazó orvosok agyával próbálok gondolkodni, érteni vélem, miért mennek olyan lassan a dolgok. Nyilván lehetne tovább árnyalni a képet gazdasági és egyéb érdekekkel is, de ezek a lényegen nem változtatnak. Az pedig az, hogy nem az emberek ellen szőtt összeesküvésről van szó, hanem csak a malmok őrölnek lassan.

A dolog egyszerű is lehetne, ha annyira nyilvánvaló volna az igazság. Csak vállat rántanánk a hivatalos szervek lomhaságára és óvatoskodására, és mi mennénk az igazság nyomába. Elvégre egy rövid életünk van, nincs időnk kivárni, míg az igazság győzedelmeskedik. Csakhogy sokféle igazság van.

Az eszmék és a mozgalmak a mémelmélet szerint igyekeznek megfertőzni az emberek elméjét, és ha befészkelik magukat, akkor az egyes ember hordozójává válik a mémnek, és továbbfertőz vele másokat. A mém fertőzőképessége független az igazságtartalmától. Márpedig az életünk múlhat azon, hogy helytálló elméletet teszünk-e magunkévá, vagy egy jól hangzó, de alapjaiban téves teóriát. Az evolúcióban a természetes szelekció azt jelenti, hogy a környezethez sikeresebben alkalmazkodók nagyobb eséllyel maradnak életben, és terjesztik el génjeiket. Az evolúció ma is ugyanúgy működik, csak nem a vadállatokkal kell ügyesen megküzdenünk, hanem a dezinformációval. A kedvenc mondásom így szól: az információ korában a túlélő az, aki meg tudja különböztetni a jó információt a hamistól. Messzire vezetne annak taglalása, hogy mi tesz erre képessé egyeseket, s másokat meg nem. Egy biztos: az egészséges kételkedés, a bizonyítékok és cáfolatok állandó mérlegelése, a nyitott gondolkodás, az új dolgok iránti fogékonyság segít az információözönben való eligazodásban, míg a próféta-, vezér- vagy csodakeresés, a racionális gondolkodás sutba dobása, az összeesküvés-elméletek gyártására és a miszticizmusra való hajlam könnyen beviszi az embert a csalánosba.

De hogy néz ki ez a gyakorlatban? Ez az egész könyv nyilván azt fogja közvetve szemléltetni, hogyan szelektálok én. Vitaminügyben annyi mindent hordtak már össze az elmúlt évtizedekben, hogy egy újabb összegzésben óhatatlanul a saját közmondásomnak kell megfelelnem, azaz képesnek kell lennem arra, hogy elkülönítsem a búzát a pelyvától.

És honnan lehet tudni, hogy mely szerzőben lehet megbízni, és melyikben nem? Az egyik alapvető kérdés az ellenőrizhetőség. Ha egy állítás forrását megadják, és annak igazságtartalmát össze lehet vetni a pró és kontra eredményekkel, akkor jó eséllyel korrekt álláspontot lehet kialakítani. A másik fontos szempont, hogy fennáll-e valamilyen érdekkonfliktus a közlés tartalma és a közlemény szerzőinek anyagi támogatása között. Közismert, hogy minél nagyobb gyógyszeripari szponzorációban részesül egy orvostudományi szaklap, annál hajlamosabb lesz a vitaminokkal kapcsolatban negatív eredményű közlemények megjelentetésére. Az ellenkezője is igaz: alternatív gyógyászati magazinok viszont hajlamosabbak a pozitív eredmények közlésére.{5}

A tudományban sokat számít egy tudós hitelessége is. Ha William Grant mond valamit a D-vitaminról, akkor arra érdemes odafigyelni, mert több évtizedes elkötelezett kutatás, több mint száznegyven lektorált tudományos közlemény bizonyítja a rátermettségét. Robert Heaney ugyanilyen volumenű munkássággal büszkélkedhet, részemről mégsem jár ki neki a tisztelet, mert behódolt a tej- és kalciumiparnak.

De nagy csalódás volt számomra Earl Mindell is. Ő már évtizedek óta írja vitaminbibliáját, s vagy húsz évvel ezelőtt én is lelkesen megvettem az első magyar kiadást. Akkoriban én is csak egyszerű „vitaminhívő” voltam, s nem mélyedtem el a szisztematikus kutatásban. Mindell mindenre kiterjedő, alaposnak tűnő tanácsai és ajánlásai milliókban keltették azt a látszatot, hogy ennek az embernek a kisujjában van minden, amit ma a vitaminokról tudni lehet. Most, hogy e könyv írásának nekifogtam, belenéztem a legújabb, 2011-es Earl Mindell’s New Vitamin Bible-ba (Earl Mindell új vitaminbibliája),{6} és a hajdani lelkesedésem csalódottságba csapott át. Mindell könyve nem más, mint innen-onnan kritikátlanul összegereblyézett tudásmorzsahalom. Hogy ez erre jó, az meg amarra, ezt ezzel ne szedje, ha azt szedi, ahhoz kell még ez is… Ez mind jól is hangzik, de vajon helytállóak-e az állításai? Az egyes ajánlásoknál konkrét forrást nem ad meg, ellenőrizni reménytelen. Irodalomjegyzékében rengeteg olyan kézikönyvet sorol fel, amelyeket én valószínűleg a kezembe sem vennék, vagy csak erős kritikával forgatnék. A szúrópróba-szerűen megnézett D-vitaminajánlása gyakorlatilag a D-vitamin-kutatók közt már csak szitokszóvá silányult Institute of Medicine ajánlásával azonos (naponta 400-1000 NE-et ajánl), s kizárólag a vitamin csontokra kifejtett hatását említi. A K-vitamin kapcsán a véralvadással kapcsolatos funkciókat taglalja, és csak megemlíti a csontok törékenységét. A K-vitaminról szóló fejezet után biztos meg fogja érteni a kedves olvasó, hogy miért porladt szét homokvárként a szememben Mindell hitelessége. Ha ez az öntelt ember ennyire nem követi a vitaminkutatás forradalmi felismerésekben gazdag utóbbi tizenöt évét, akkor milyen alapon osztogatja millióknak a tanácsait? Azt gondolom, étrend-kiegészítőkről írni, étrend-kiegészítőket árulni nagy felelősség.

Én nem szándékozom azzal kábítani a kedves olvasót, hogy minden vitaminnál hosszasan felsorolom, mint például Mindell teszi, hogy „mire jók”, „mit okoz” a hiányuk, s mi minden bajra jelentenek megoldást. Ez a leltározás elavult szemlélet, mert gyakorlatilag szinte minden vitamin vagy ásványi anyag hiánya okozhat fáradékonyságot, szorongást, hajhullást stb., ezért ezekből a tünetekből szinte sosem lehet visszakövetkeztetni arra, hogy vajon minek a „hiánya” okozza a tünetet, vagyis arra sem, hogy „mit szedjünk rá”.

Sokkal fontosabb megismerni bizonyos fő hatásokat, leszámolni régi mítoszokkal, s megérteni, hogy a szervezet, a vitaminok és az ásványi anyagok egymással komplex kölcsönhatásban működnek együtt. Olyan az egész, mint egy szimfónia. Csak akkor áll össze egységes élménnyé, ha játékával minden zenész a nagy egészet szolgálja.

1. FEJEZET
A vitaminokról

Rövid ráhangolódás a vitaminokról való másként gondolkodásra: miért is kell a mai embernek tablettából pótolnia, amit régen az élelem részeként fogyasztott, és hogyan tört ki a vitaminok harmadik forradalma.

A vitaminok funkciói több száz millió év alatt alakultak ki, hiszen ezeknek a legegyszerűbb élőlények működésében is alapvető szerepük van. Mielőtt azonban ebbe belemennénk, érdemes kicsit hátrébb lépni, és azon elmélázni, miért is kell nekünk a vitaminokról egyáltalán beszélnünk.

A vitaminok és a természetes környezet

Az ember sok millió évig háborítatlanul élt természetes környezetében, s ez idő alatt szervezetének vitaminszükséglete egyensúlyban volt a tápláléka összetételével. Még majomkorunkban elveszítettük C-vitamin-szintetizáló képességünket, de kit zavart ez, amikor rengeteg C-vitamint fogyasztottunk a növényekkel. Amíg ez az egyensúly nem bomlott meg, fel sem merült, hogy valami hiányozhat az étrendünkből. Amikor az ember elhagyta Afrikát, és benépesítette a Földet, csak ott tudott megtelepedni, ahol sikerült ezt a kényes egyensúlyt újrateremtenie. Például az Északi-sarkkört az inuitok nem tudták volna belakni, ha a halak mája és olaja nem biztosította volna számukra a Dés az A-vitamint, s ha nem jöttek volna rá, hogy nyers májat és agyat is kell enniük a C-vitamin-szükségletük kielégítésére. Az Északi-sarkkört elsőként meghódító emberek talán még eleve csak nyersen ették az állatokat, s később is fennmaradt a tradíció, hogy a hús egy részét nyersen kell elfogyasztani, ha egészségesek akarnak maradni. Ha az inuitokat kérdezik, nem azzal indokolják a nyershús-evést, hogy „mert kell a C-vitamin”, hisz erről ők mit sem tudnak, hanem olyasmiket mondanak, hogy a nyers hús erőssé teszi az embert. Nyilván sok ezer éves tapasztalatuk, hogy ha nem jutnak friss nyers húshoz, akkor gyengékké és betegekké válnak. A vizsgálatok azt mutatják, hogy már napi 15 milligramm C-vitamin-fogyasztással elkerülhető a skorbut, és az inuitok átlagosan napi 30 milligramm C-vitamint fogyasztanak.{7} Persze, érdekes kérdés, hogy akkor miért nem mutatják a C-vitamin szubklinikus tüneteit, hiszen a C-vitamin több mint skorbut elleni szer. Ennek oka egy génvariáns, amelyről a C-vitaminról szóló fejezetben lesz szó.

{1} Watson (2013).

{2} Apperly (1941).

{3} Garland és Garland (1980).

{4} Price (2006/1945).

{5} Kemper és Hood (2008).

{6} Mindell (2011).

{7} Geraci és Smith (1979).