Jean-Paul Didierlaurent

A 6:27-es felolvasó

Regény

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Jean-Paul Didierlaurent, Éditions Au diable vauvert, 2014
Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2015

A versbetéteket fordította: Tótfalusi István
Felelős szerkesztő: Láng István
Borító: Pintér József

ISBN 978 963 14 3067 7

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Sabine-nak, mert nélküle nem jött volna létre ez a könyv,

Édesapámnak, aki láthatatlan jelenlétével továbbra is érezteti velem örök szeretetét,

Colette-nek a töretlen támogatásért.

1.

Egyesek süketen, némán vagy vakon születnek. Mások kancsalul, nyúlszájjal vagy az arcuk közepén virító májfolttal elcsúfítva sírnak fel először. Van, aki dongalábbal jön világra, esetleg olyan testrésszel, amely már azelőtt elsorvadt, hogy ő maga megszületett volna. Guylain Vignolles-nak születésekor összes terhe az a szerencsétlen kecskerím volt, amit a keresztneve és vezetékneve párosítása adott ki: Vilain Guignol.1 Élete első pillanatában ez a béna szójáték csendült fel a fülében, és nem is hagyta el többé soha.

A szülei, ügyet sem vetve az 1976-os postai képes falinaptáron szereplő keresztnevekre, a homályos eredetű „Guylain”-t választották, és fel sem merült bennük, milyen katasztrofális következményekkel fog járni a választásuk. Bár Guylaint furdalta a kíváncsiság, érdekes módon soha nem merte megkérdezni, mi vitte őket erre a lépésre. Lehet, hogy nem akarta kínos helyzetbe hozni őket. Vagy attól félt, hogy egy banális válasz nem elégíti ki a kíváncsiságát. Néha eljátszott a gondolattal, miképpen alakult volna az élete, ha Lucas-nak, Xavier-nek vagy Hugónak nevezik. Még egy Ghislain is elég lett volna a boldogságához. Ghislain Vignolles, ez igazi név, ennek jegyében már felépíthette volna a személyiségét, teste és lelke biztonságban meghúzódhatott volna a négy ártalmatlan szótag fedezékében. De nem: egész gyerekkorát végigkísérte a kullancsként ráakaszkodó gyilkos kecskerím: Vilain Guignol. És élete harminchat éve során megtanulta elfeledtetni magát, megtanult láthatatlanná válni – csak így nem váltott ki röhögést és gúnyos megjegyzéseket, amelyek rögtön záporozni kezdtek, amint valaki felfigyelt rá. Elérte, hogy ne legyen se szép, se ronda, se kövér, se sovány. Csak halovány körvonal az emberek látómezejének határán. Önmaga megtagadásáig beolvadt a háttérbe, kihalt vidékké változott. Élete harminchat évén át egész egyszerűen nem létezett, kivéve itt, ezen a komor vasúti peronon, munkanapokon. Mindennap, ugyanabban az órában, itt várta az RER-t, két talpa a fehér vonalon, ami azt a sávot határolta, ahová a sínre zuhanás veszélye mellett tilos volt a belépés. Ez a betonra festett jelentéktelen vonal valamiképpen megnyugtatta Guylaint. Míg rajta állt, mintegy varázsütésre elpárolgott orrából az a bizonyos szag, az a förtelmes bűz. És a rövid néhány perc erejéig, míg a szerelvény megérkezett, a vonalon topogva mintha csak össze akart volna olvadni vele, pedig nagyon is tudta, hogy látszólagos haladékról van szó, és csak akkor menekülhetne el a látóhatár szegélyén rá leselkedő kegyetlen aktus elől, ha visszalép a vonalról, ahol lábait váltogatva, bambán himbálózik, és hazamegy. Igen, akár hagyhatná is a fenébe az egészet, visszabújhatna az ágyába, befészkelhetné magát a még langyos öntőformába, amit a teste hagyott az éjszaka folyamán. Elaludhatna, elmenekülhetne. De végül megadóan ott maradt a fehér vonalon, hallgatta, ahogy a törzsutasok tömött csoportban a háta mögé gyűlnek, tekintetük forrón csiklandozta a tarkóját, és erről ráébredt, hogy egyelőre még életben van. Az évek során a többi utasban kifejlődött iránta a csendes őrülteknek kijáró, megbocsátó tisztelet. Guylain volt a friss fuvallat, amely arra a húsz percre, amíg az utazás tartott, kiragadta őket mindennapjaik egyhangúságából.

2.

Hatalmas fékcsikorgás: a vonat megállt a peron mellett. Guylain elszakította magát a fehér vonalról, és fellépett a kocsiba. Az ajtótól jobbra várta már a keskeny lecsapható ülőke. A kocsi belsejében lévő ülések puhaságánál jobban szerette az ülőke kemény érintését; ez is a szertartás része volt. Lehajtotta – a szimbolikus mozdulat valamiképpen megnyugtatta. A vonat elindult. Guylain kartonpapír iratgyűjtőt húzott elő a bőr aktatáskából, amitől nem vált meg soha. Óvatosan kinyitotta az iratgyűjtőt, előbukkant a két rózsaszínű itatós, köztük az első lap. A szakadt, sarkánál megmarcangolt papír himbálózott Guylain ujjai között. 13 × 20 cm-es könyvlap volt. Guylain nézegette, nézegette, majd az itatósra fektette. Lassanként csend borult a kocsira. Egy-egy szemrehányó „csitt!” vetett véget a halk beszélgetéseknek. Majd, mint minden reggel, Guylain egy utolsó torokköszörülés után hangosan olvasni kezdett:

„A bénultan, döbbenten álló gyermek nem tudta elfordítani a tekintetét a csűr ajtajára akasztott, vonagló állatról. A férfi keze már közelített az élettől lüktető torokhoz. A hosszú, vékony penge hangtalanul a fehér prémbe merült, a sebből forró gejzírként lövellt elő a vér, cinóbervörös permettel áztatva a kés markolatát. Az apa könyékig feltűrt ingében néhány határozott mozdulattal bemetszette, majd hatalmas kezével lassan húzni kezdte az állat bundáját, ami kinyúlt zokniként csusszant le a testről. És teljes csupaszságában feltárult a nyúl finom és izmos teste, még gőzölgött belőle az imént bevégződött élet. A csúnya, lecsupaszított fej lefitult, a két kidülledő szem beletörődve meredt a világba.”

A kelő nap fénye szétporladt a bepárásodott ablakokon, a szöveg szótagjai hosszú fonálban tekeredtek elő Guylain szájából, a rövid szünetekbe be-betört a száguldó szerelvény zaja. A kocsi utasai szemében Guylain volt a felolvasó, a fura figura, aki a hét minden egyes napján hangosan és jól érthetően felolvasta az aktatáskájából előhúzott lapokon lévő szövegeket. Könyvrészletek voltak, és semmilyen kapcsolatban nem álltak egymással. Egy szakácskönyv részlete után talán a legutóbbi Goncourt-díjas regény 48. oldala következett, egy krimi néhány bekezdését egy történelmi tanulmány lapjai követték. Guylaint nem igazán érdekelte, miről szól a szöveg. Csak az olvasás aktusa számított. Töretlen, megszállott buzgalommal olvasta fel a szövegeket. És minden alkalommal létrejött a varázslat. A szavak elhagyták a száját, és magukkal ragadtak egy foszlányt az undorból, ami az üzemhez közeledve egyre erősebben fojtogatta.

„A kés pengéje végül kitárta a rejtély kapuját. Az apa egy hosszú bemetszéssel felvágta az állat hasát, amely gőzölgő beleket hányt ki magából. A belek rózsafüzére mohón kiszabadult; végre elhagyhatta az állat testét, a börtönét. A nyúl már nem volt más, csak egy konyharuhába burkolt, apró, vérző test. Másnap újabb nyúl bukkant fel. Újabb fehér szőrgombóc ugrándozott a nyúlketrec melegében, újabb vérszínű szempár leste a gyermeket a holtak birodalmából.”

Guylain a fejét fel sem emelve előhúzta a következő lapot:

„A férfiak a menekülés nekivadult vágyával, ösztönös mozdulattal hasra vetődtek, hogy minél mélyebbre fúrják magukat a védelmező földbe. Néhányan puszta kézzel kaparták a talajt, mint a megvadult kutyák. Mások összegömbölyödtek, és sebezhető gerincüket mutatták az ezerfelől érkező halálos fémszilánkoknak. Az idők éjében gyökerező ösztöntől hajtva zsugorodtak önmagukba. Mind, kivéve Josefet, aki a káosz kellős közepén állva maradt, és eszeveszetten ölelte a nagy fehér nyírfát. A fa törzsét szántó hasadékokból sűrű gyantakönnycseppek szivárogtak: a felszínre gyöngyöztek, majd lassan legördültek. A fa kiürült, és kiürült Josef is – forró vizelet árasztotta el a combját. A nyírfa minden újabb robbanásra megremegett az arca mellett, és reszketett a karjában.”

Az RER befutott az állomásra, és Guylain tekintetével végigfutott az aktatáskából kiemelt lapokon. Miközben a szájpadlásán elenyészett az utoljára kiejtett szavak utóíze, először nézett az utastársaira, mióta belépett a kocsiba. Ahogyan máskor is, néhány arcon csalódottságot, sőt szomorúságot fedezett fel. De aztán a pillanat elszállt, mint egy prüszkölés. A kocsi gyorsan kiürült. Ő is felállt. A lecsapható ülés száraz csattanással csukódott vissza önmagára. Vége, csapó.

Egy középkorú nő halk „köszönöm”-öt súgott a fülébe. Guylain rámosolygott. Hogy magyarázhatná el nekik, hogy nem miattuk csinálja? Egykedvűen vett búcsút a kocsi langymelegétől, és hátrahagyta a maradék könyvlapokat. Szeretett arra gondolni, hogy ott lapulnak, óvatosan becsúsztatva a felhajtható ülés ülőkéje és támlája közé, távol a pusztító, rémítő robajtól, ahonnan kimentette őket. Időközben eleredt az eső. Guylain a telep felé indult, míg a koponyájában újra megzendült az öreg Giuseppe érdes hangjának visszhangja: „Te nem erre születtél, fiacskám. Még magad sem tudod, de nem erre születtél!” Az öreg jól tudta, miről beszél, hiszen ő is csak az olcsó lőréből tudott erőt meríteni a maradáshoz. De Guylain nem hallgatott rá, együgyűen azt hitte, hogy a megszokás mindent elrendez majd. Hogy végül elborítja az egész életét, mint az őszi köd, és elzsibbasztja a gondolatait. Ám teltek-múltak az évek, és még mindig torkon ragadta az undor, amikor megpillantotta a magas, mocskos és roskatag falat. A fal mögött, elrejtőzve az emberi tekintetek elől, ott lapult az Izé. Őt várta.

3.

A kiskapu kellemetlenül nyikorgott, amikor Guylain belépett az üzem udvarába. A nyikorgás kizökkentette az őrt az olvasásból. Racine 1936-os kiadású Britannicusa az állandó lapozgatás miatt úgy nézett ki a kezében, mint egy sebzett madár. Guylain azon tűnődött, elhagyja-e Yvon Grimbert az őrbódét valaha is. Ez a fura fickó láthatólag fütyült rá, milyen kényelmetlen a háromszor kétméteres, szél cibálta bodega, amíg vele volt a nagy műanyag doboz, amelyben a könyveit tartotta. Az ötvenkilenc éves Grimbert-nek a klasszicista színház volt élete egyetlen igazi szerelme, és gyakran láthatták, amint a két kamion érkezése közötti holtidőben Don Diego bőrébe bújik, vagy egy képzeletbeli Pyrrhus tógáját magára öltve kitárt karjával a szűk fülke levegőjét kavarja, egy tüzes tiráda idejére kilépve a nyomorúságosan fizetett, dicstelen szerepből, ami abban állt, hogy az üzem kamionbejáratát elzáró vörös-fehér sorompót nyissa és csukja. Grimbert mindig úgy nézett ki, mintha skatulyából húzták volna elő, és különös gonddal ápolta a bajuszát, amely vékony vonalként díszelgett felső ajka fölött; egyetlen alkalmat sem hagyott ki, amikor a nagy Cyranót idézhette: „Az ám! A szó mind éles, hogyha jól vág a bajuszka”.2 Azon a napon, amikor felfedezte az alexandrinust, rögtön forró szerelembe esett vele. Nagy hévvel és hűséggel szolgálni a tizenkét lábas verset: ez lett földi léte igaz hivatása. Guylain szerette Yvont ezért az őrültségért. Az őrültségéért, és talán azért is, mert azon ritka emberek közé tartozott, akik soha nem engedtek a kísértésnek, hogy „Vilain Guignol”-nak hívják őt.

– Jó reggelt, Yvon.

– Szerbusz, fiacskám.

Yvon, ahogy Giuseppe is, mindig „fiacskám”-nak hívta.

– A dagadék és a balfasz már itt van.

Yvon kizárólag ezt a sorrendet alkalmazta: előbb a dagadék, utána a balfasz. Amikor Yvon nem alexandrinusban fejezte ki magát, rövid mondatokat használt, nem puszta szűkszavúságból, hanem mert véleménye szerint kizárólag egy dolog érte meg a fáradságot, arra spórolta a hangját: az alexandrinus. Miközben Guylain elindult a hatalmas acélhangár felé, Yvon két saját költésű, bicebóca sort hintett a nyomába:

„A zápor hirtelen csap rám titokzatosan
Ideges jégeső gyanánt tetőmön koppan.”

A hangár kellős közepén ott állt az Izé vaskosan, fenyegetően. Guylain már több mint tizenöt éve dolgozott itt, de még soha nem tudta rávenni magát, hogy kimondja magában az Izé nevét, mintha a puszta tény, hogy a nevén nevezi, holmi elismerésfélét jelentene, valami hallgatag elfogadást, és ezt semmiképpen sem akarta. Soha nem megnevezni – ezt a végső korlátot állította fel önmaga és az Izé közé, így óvta tőle a lelkét. Az Izének be kellett érnie a testével, kizárólag a testével. A név, amit magának a masztodonnak a bőrébe karcoltak, a közelítő halál leheletét árasztotta: Zerstor 500 – a zerstören igéből származott, ami Goethe szépséges nyelvén annyit tesz: elpusztítani. A Zerstor Fünf Hundert tizenegy tonnás szörnyeteg volt, a Krafft GmbH műhelyéből került ki, 1986-ban, a Ruhr-vidéken. Amikor Guylain először megpillantotta, nem is lepődött meg a szürkészöld burkolaton. Hiszen mi sem természetesebb a katonai színezésnél egy olyan gép esetén, amelynek egyetlen funkciója a megsemmisítés. Első pillantásra autók festésére szolgáló kabinnak, talán generátornak, sőt ami az abszurditás teteje, jól megtermett rotációs nyomdagépnek is nézhette volna az ember. És mintha az lett volna a fő célkitűzése, hogy ronda legyen. De ez csak a jéghegy csúcsa volt. A szürke betonpadló közepén egy négyszer háromméteres, sötét, téglalap alakú száj nyílt a rejtélyre: a sötétség fedezékében, hatalmas rozsdamentes acéltölcsér mélyén lapult a szörnyű gépezet, a szerkezet, amely nélkül az üzem nem lett volna más, csak egy hasznavehetetlen raktár. A Zerstor 500 az ötszáz férfiököl méretű kalapácsról kapta a nevét, amelyek ötös sorokban helyezkedtek el a gödör teljes szélességét elfoglaló két vízszintes hengeren. Ehhez járult a hatszáz rozsdamentes acélkés, amelyek három tengelyen oszlottak szét, és percenként nyolcszázas fordulatszámon forogtak. És a pokol egyik végétől a másikig húsz szórófej formált díszsorfalat, ahonnan állandóan százhúsz fokos víz süvített háromszáz bar nyomással a gödörbe. Távolabb a keverőgép négy hatalmas karja pihent rozsdamentes acélból készült ékszeres dobozában. Mindennek pedig egy vasbörtönbe zárt, ezer lóerős, iszonyatos erejű dízelmotor adott életet. Az Izé arra született, hogy szétmorzsoljon, kilapítson, péppé préseljen, összezúzzon, eltépjen, darabokra vágjon, szétszaggasson, összevagdaljon, összegyúrjon, dagasszon, leforrázzon bármit. De a legjobb meghatározás, amit Guylain valaha is hallott, mégiscsak az öreg Giuseppétől származott. Az öreg, amikor már a nap folyamán benyakalt lőre sem tudta benne kioltani a Zerstor 500 ellen sok év során felgyűlt zsigeri gyűlöletet, gyakran ordította el magát: ez egy népirtó!

4.

A napnak ebben az órájában üres báltermi hangulat uralkodott a hangárban, amitől megfagyott a vér az ember ereiben. Nyoma sem maradt annak, mi játszódott le az előző nap ugyanezen a helyen, és még sehol nem volt mindaz a hang, mindaz a téboly, amely nemsokára ki fog törni a falak között. Nem hagyni nyomokat. Ez volt Félix Kowalski egyik fejlövése. A főnök minden este kipucoltatta a bűntény helyszínét, makulátlanra. Pedig ugyanaz a bűntény ismétlődött meg itt a végtelenségig az év minden napján, kivéve a hétvégét és az ünnepnapokat.

Guylain a lábát húzva kelt át a hangáron. Brunner már várta. A mindig makulátlan kezeslábast viselő fiatalember hanyagul az Izé kapcsolótáblájának támaszkodott. Karját összekulcsolta a mellkasán, és mint máskor is, furcsa, alig derengő mosolyával fogadta Guylaint. Soha egy üdvözlő szó vagy mozdulat, mindig csak a gunyoros félmosoly, amelyet huszonöt éve és egy méter nyolcvanöt centije magasáról vetett oda gőgösen. Brunner imádta boldog-boldogtalanra rázúdítani az életbölcsességét: a közalkalmazottak mind egy szálig semmittevő komcsik, a nők másra se jók, mint hogy kiszolgálják a férjüket, értve ezalatt, hogy nappal a konyhában sürögnek-forognak, amikor pedig leszáll az éj, teherbe esnek, a négusok (szinte köpte a kifejezést, a feketéket értve alatta) nem dolgoznak, csak eleszik a franciák kenyerét. Persze megvolt a véleménye azokról is, akik tele vannak lóvéval, a munkanélküli segélyen élőkről, a piszkos kezű politikusokról, a vasárnapi sofőrökről, a drogosokról, a buzikról, a drogos buzikról, a mozgássérültekről, a prostituáltakról. A szerencsétlennek mindenről volt véleménye, méghozzá nagyon határozott véleménye, és Guylain már jó ideje nem próbált vitába szállni vele. Már minden ékesszólását felélte, amikor megpróbálta meggyőzni Brunnert, hogy az élet nem ilyen egyszerű, hogy a fehér és a fekete között egy egész sor árnyalat létezik, a világosszürkétől egészen a sötétszürkéig. Hiába. Guylain végül arra a következtetésre jutott, hogy Brunner gyógyíthatatlanul ostoba. Gyógyíthatatlanul, és veszélyesen. Lucien Brunner magas fokon űzte azt a művészetet, hogy az alázatos hajlongás álcája mögött lenézett mindenkit. Leereszkedő „Vignolles úr”-jaiból néma megvetés áradt. Brunner a legrosszabb fajta kígyó volt, egy kobra, amely, ha nem vagy résen, azonnal a bokádba mar – Guylain igyekezett is távol tartani magát tőle és a méregfogaitól. Mindennek a tetejébe a barom imádta a hóhérmunkát. „Na, Vignolles úr, engedje már meg, hogy ma én indítsam be a masinát!”

Guylain lélekben felujjongott. Nem, Vignolles úr nem fogja megengedni, hogy Brunner indítsa be a masinát. Sem ma, sem holnap, sem holnapután! Vignolles úr még nem állt készen rá, hogy megszerezze Brunnernek a hihetetlen gyönyört, hogy egyetlen gombnyomással beindítsa ezt a rohadék pusztító-átalakító masinát! „Nem, Brunner. Maga is nagyon jól tudja, hogy ez nem lehetséges, amíg nem szerezte meg az ehhez szükséges képesítést.” Guylain kéjes gyönyörrel ejtette ki ezt a sajnálkozó mondatot, bár szorongva gondolt a napra, amikor a kretén az orra alá dugja a megkívánt bizonyítványt. És ez a nap már nem késik sokáig, és akkor engednie kell. Brunner, a nyalógép, minden héten órákig győzködi a dagadt Kowalskit, hogy támogassa a kérését a vezetőség előtt. Le sem megy a főnök nyakáról: „Kowalski úr” így, „Főnök” úgy, amikor csak teheti, bedugja a görényképét Kowalski irodájának ablakán, és a főnöknek udvarol. Olyan, mint egy tisztogató madár a bivaly hátán. És Kowalski imádja ezt. Az előadás hízeleg az egójának. Guylain pedig a szabályzat mögé húzódva cukkolja Brunnert, bár néha az a futó érzése támad, hogy egy kobrát piszkál a botja végével. Amíg nincs képesítés, addig se indítógomb, se nyúlka-piszka!

– A kurva életbe, Vignolles, mire vár? Hogy elálljon az eső?

Kowalski kiszúrta az elefántcsonttornyából, előszáguldott, és kappanhangján rásüvöltött. Üvegezett barlangja hat méterrel volt a talajszint fölött, a csarnok tetejéről lógott lefelé. Onnan fentről Kowalski mindent látott, mint egy pitiáner isten, aki a birodalma fölött uralkodik. A legapróbb figyelmeztető jelre, a legkisebb hibás lépésre már ki is rontott a parancsnoki hídra, és üvöltve zúdított alattvalóira ukázt és szidalmat. És ha úgy ítélte, mint jelen esetben is, hogy ez nem elég, száguldva, bukdácsolva lehömpölygött a harminc fémlépcsőn, amelyek tiltakozó nyikorgással fogadták e hájtömeget.

– Az isten szerelmére, Vignolles, mozogjon már! Három kamion is várakozik az utcán!

Félix Kowalski nem beszélt. Félix Kowalski ugatott, üvöltött, bömbölt, szitkozódott, ordított, de képtelen volt normális hangon megszólalni. Talán nem is igazán tehetett róla. A nap kezdetén muszáj volt üvöltésözönt zúdítania az első emberi lényre, aki a hangja útjába került, mintha az éjszaka folyamán felgyűlt sok gonoszságnak mindenáron ki kellett volna törnie belőle, hogy meg ne fojtsa. És gyakran Guylain volt ez az első emberi lény. Brunner egy barom volt, de nem volt vak és nem volt süket, hamar kiismerte a főnök működését, és általában meglapult a Zerstor vezérlőpaneljének árnyékában. Guylain már fel sem vette a dagadék kirohanásait. Az egész cécó ritkán tartott tovább egy percnél. Guylain teknősbékaként meglapult, amíg elszáguldott a cunami. Behúzta a nyakát, és szépen kivárta, amíg a felkavarodott levegőben leülepszik Kowalski kesernyés izzadságszaga. Ó! Persze néha igencsak kedve lett volna felháborodni, igazságtalanságot kiáltani. Felhívni az őrjöngő dagadék figyelmét, hogy az öltöző ajtaja fölött lógó óra nagymutatója – márpedig Kowalski ebben az egyetlen órában bízott – még legalább tízpercnyire van a függőleges állástól, tehát ő egyáltalán nem szolgált rá Kowalski kirohanására, tekintve, hogy a szerződése szerint pontosan hét órakor kell felvennie a munkát, és nem hat óra ötven perckor. De inkább egy szót sem szólt. Ez volt a legjobb megoldás: befogni a pofáját, sarkon fordulni, és bemasírozni az öltözőbe, meg sem várva, hogy elapadjon a gonosz szózuhatag, amely Kowalski szájából áradt, és ki tudja, honnan fakadt.

Guylain kinyitotta a fém öltözőszekrényt. A kezeslábasa hátára nyomtatott fehér betűs felirat szinte világított a félhomályban. STERN. Az öt betű a „Société de Traitement Et de Recyclage Naturel” (Természetes Papírfeldolgozó és Újrahasznosító Társaság) rövidítése volt. Amikor Brunner a cégről beszélt, mindig hozzátette, hogy „Company”. A STERN Company. Szerinte így menőbb volt. A logón egy „sterne”, azaz egy szép sarki csér alakja rajzolódott ki – ez a madár az év nagy részében a nyarat keresi, tizenkét hónapból nyolcat repüléssel tölt, hajtja a napfény utáni csillapíthatatlan vágy, és soha nem szakít időt a pihenésre. Brunner, aki körülbelül annyit értett az ornitológiához, mint a teológiához, csak egy fecskét látott a madár alakjában. Guylain ezen a téren sem óhajtott ellentmondani neki. Ötvennyolc kilójával becsusszant a kezeslábasba, becsukta a szekrény ajtaját és felsóhajtott. Az Izé várta már a reggelit.

Jegyzetek

1 Guylain Vignolles ejtsd: [gilen vinyol] – vilain guignol [ejtsd: vilen ginyol] = hitvány bohóc (a ford.)

2 Ábrányi Emil fordítása

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto-facebook
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Láng István
Borító Pintér József

ISBN 978-963-14-3067-7

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0