Tiffany Reisz

AZ ÚRNŐ

– részlet –

ATHENAEUM
2015

ATHENAEUM
Budapest

Copyright © 2013 by Tiffany Reisz
Hungarian translation © Szilágyiné Márton Andrea, 2015

ISBN 978 963 293 429 7

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Ezt a regényt az alábbi személyeknek ajánlom:

Jeanette Úrnőnek, Amiko Úrnőnek, Astria Úrnőnek, Sade Ami Úrnőnek, Michelle Lacy Úrnőnek és az összes dominának, aki képes elérni, hogy a világ a sámlija legyen.

Lábatoknál térdelek és megcsókolom a csizmátokat.

Örök szolgátok

Tiffany

Tudjuk azt is, hogy akik Istent szeretik, azoknak minden javukra válik, hiszen ő saját elhatározásából választotta ki őket.

Pál apostolnak a Róma-beliekhez írt levele, 8. rész, 28. vers
(a Szent István Társulat bibliafordítása)

A hölgy vagy a tigris?

Frank Stockton

Első rész
Leütés

1
A királynő

Amikor Nora magához tért, újra tizenöt éves volt. Tizenöt évesnek kellett lennie. Mi más magyarázná a hideg, ipari széket, amin ült, a csuklóján a kérlelhetetlen fémbilincset és a rettegést a szívében?

A zavarodott és sajgó fejű Eleanor Schreiber kinyitotta a szemét és felemelte a fejét. A rendőrségi kihallgatóban a Szent Szív új papja ült – szombat reggel volt, hajnali három óra. Itt ült ez a férfi, aki arcra csupán huszonkilenc éves, de szeme olyan ősöreg, hogy talán még magát Krisztust is látta. Eleanor azt remélte, hogy tényleg látta. Mindig érdekelte, milyen magas is lehetett Jézus.

A pap – a gyülekezetnek Stearns atya, neki viszont Søren – nem beszélt. Csak bámulta őt, és kis mosoly játszott az ajkain. Legalább valaki élvezte Eleanor kínszenvedését. Hol lehet az apja? Már itt kellene lennie. Az apjára volt szüksége, nem az Atyjára. Az apja miatt tartóztatták le a hajnali órákban Manhattanben. De nem, csak a pap volt itt és Eleanor vágya, hogy letörölje azt a mosolyt arról a tökéletes arcáról.

– Már meg akartam kérdezni magától… – Úgy döntött, kihasználja az alkalmat és ő töri meg elsőnek a csendet. – Maga olyan pap, aki megdugja a gyülekezetében levő kölyköket?

Bármilyen reakciót is várt a papjától, nem kapta meg.

– Nem.

Eleanor nagy levegőt vett, és hangosan kifújta az orrán át.

– Nagy kár.

– Eleanor, talán át kéne beszélnünk, hogy milyen helyzetben vagy.

– Marha nagy zűrben vagyok. – Eleanor bólintott, azt remélte, bosszantja a férfit. De hasztalan. A mai éjszaka előtt eddig kétszer találkoztak, és Eleanor mindent bevetett, hogy felidegesítse. De semmi nem használt. Søren mindkét alkalommal tisztelettel közeledett hozzá, és kedves volt. Eleanor nem ehhez volt szokva.

– Autólopás vádjával tartóztattak le. Ma éjjel állítólag öt luxusautó tűnt el Manhattanből – a kocsik összértéke több mint negyedmillió dollár. Semmit nem tudsz a dologról, igaz?

– Az ötödik kiegészítésre hivatkozom. Ezt kell mondanom, ugye?

– A bíróság előtt igen. Előttem viszont mindig az igazat mondod.

– Nem hinném, hogy tudni akarja rólam az igazságot, Søren – mondta Eleanor, bár hangja nem volt sokkal több, mint suttogás. Nem volt ostoba. Csak egy pillantást kellett vetnie a férfira, hogy tudja: semmi közös nincs bennük. Sørenből áradt a pénz szaga. A világ legfehérebb körme volt az övé és a karja olyan volt, mint valami szoboré. Teljesen úgy festett, mint egy műtárgy – a keze, az arca, az ajka, a magassága, a szépsége… És itt volt ő, Eleanor, a letöredezett, feketére lakkozott körmével, bőrig ázva, mert esőben tartóztatták le, haja csatakosan hullott az arcába, az iskolai egyenruhája tiszta lucsok. Se pénze, se reménye, és egész élete egy kibaszott roncs.

– Nincs olyan dolog, amit ne akarnék tudni rólad – mondta Søren, és láthatóan komolyan is gondolta. – És biztosíthatlak: nem tudsz olyat mondani, ami megdöbbentene vagy undorítana. Semmi nem változtat a rólad alkotott véleményemen.

– A véleményén? Máris véleménye van rólam? Mi az ítélet?

– Az ítélet egyszerű: hajlandó vagyok segíteni neked, hogy kimássz abból a gödörből, ahová kerültél. Tudok is segíteni.

– Nevezhetnénk zűrnek? A zűr kevésbé hangzik ijesztően, mint a gödör.

– Ez kész katasztrófa, ifjú hölgy. Könnyen meglehet, hogy éveket kell fiatalkorúak javítóintézetében töltened azért, amit ma este elkövettél. Az egyik kocsi, amit elloptál, egy befolyásos és fontos ember tulajdona, és az illető eltökélte, hogy nem hagyja, hogy huszonegy éves korodig kikerülj onnan. Nem kevés munkámba fog kerülni, hogy ne zárjanak javítóba. Hála az Úrnak, vannak bizonyos kapcsolataim. Pontosabban szólva van valakim, akinek vannak kapcsolatai. Nem kevés idő és pénz megy majd el rá – mondta olyan hangon, amely arra utalt, hogy szereti az időt és a pénzt, aminek semmi értelme nem volt. De ami ezt a férfit és az Eleanor iránti érdeklődését illette, abban semmi értelem nem volt.

– És ennyi mindent megtesz értem… miért? – Eleanor kissé magasabbra emelte a fejét és egyenesen Søren szemébe nézett.

– Mert nincs semmi, amit ne tennék meg, hogy megvédjelek, Eleanor. Semmi, amit ne tennék meg, hogy segítsek neked. És hogy megmentselek. Semmi.

Eleanor egész testén hideg borzongás futott át. Valaki átsétált a sírod fölött, ahogy a nagyanyja mondaná. Korábban soha nem értette ezt a mondást, soha nem érzett ilyet. Most megértette.

– De a segítségemnek ára van.

– Na igen – vigyorgott Eleanor. – És akkor itt jön újra a legelső kérdésem, és az, hogy megdugja-e a gyülekezetben levő kölyköket. Ó, ha nagyon akarja…

– Isten gyermekeként ilyen kevésre taksálod az értékedet, hogy azt gondolod, csak szexet akarhatok tőled?

A kérdés olyan keményen érte Eleanort, hogy majdnem összerezzent. De ez a férfi nem veheti észre, milyen hatással van rá. Az anyja ezért kitagadná. Az apja mostanra valószínűleg már nyolc állammal arrébb van. A nagyszülei hét percre vannak a haláltól. Egész jövője a föld alatt. Mégsem engedheti, hogy bárki is elvegye a büszkeségét. Legalább a büszkesége megvolt. Legalábbis egyelőre.

– Akkor ez nemet jelent?

Søren felhúzta egyik szemöldökét, és Eleanor majdnem felvihogott. Kezdte kedvelni ezt a pasast. Már beleszeretett – teljesen, véglegesen és a világ végéig, vagy még tovább tartóan. De nem gondolta volna, hogy még kedvelni is fogja.

– Igen, ez nemet jelent. Azonban a segítségemért cserébe kérni fogok valamit tőled.

– Maga mindig így beszél?

– Úgy érted, ilyen tagoltan?

– Igen.

– Igen.

– Fura. Szóval, milyen árat fizetek? Remélem, nem az elsőszülöttemet. Nem akarok gyereket.

– Az ár, amit kérek, egyszerűen ez: a segítségemért cserébe csak azt kérem, hogy mostantól fogva tedd azt, amit mondok.

– Azt tegyem, amit maga mond?

– Igen. Azt akarom, hogy engedelmeskedj nekem.

– Mostantól fogva? És… és mégis meddig?

Søren elmosolyodott, és Eleanor tudta, hogy félnie kellene, de volt valami abban a mosolyban… aznap éjszaka először érezte magát biztonságban.

– Örökre.

– Ébresztő, Csipkerózsika!

A hangot francia akcentus árnyalta, és Nora megpróbálta figyelmen kívül hagyni – mindig megpróbálta figyelmen kívül hagyni a francia akcentusú hangokat. A legkevésbé felébredni akart. Álmában Sørennel volt, és Søren huszonkilenc éves volt, ő pedig tizenöt, és csak most kezdődött el a történetük. És ha most kinyitja a szemét, akkor szinte bizonyos, hogy ennek a történetnek a végével kell szembenéznie. Ott akart maradni az álomban, és örökre ott is maradt volna, ha nem érzi meg a hideg, finom ujjakat, amint póklábakként táncolnak az arcán.

Nora kinyitotta a szemét.

Második rész
En passant

11
A királynő

Nora úgy érezte, már egy órája rója a zöld függönyös szoba padlóját. Nem bilincselték meg, nem peckelték ki a száját, nem kötözték meg – egyszerűen hagyták, hogy szabadon járkáljon. Először az ablakkal próbálkozott, de rájött, hogy zárva van, és be is rácsozták. Forrasztólámpára lenne szüksége ahhoz, hogy ott juthasson ki. Az ajtó túl veszélyesnek tűnt. Bárki állhat mögötte egy fegyverrel, arra várva, hogy lőjön. Mégis, ha még egy vagy két óra múlva sem jönnek érte, megpróbálkozik vele. Inkább állva haljon meg, mint egy sarokban kuporogva, bőgve.

Folyamatosan járkált a szobában, és igyekezett nem átadni magát a pániknak. Hol van? Úgy érezte, tudnia kellene. A bútor elegáns volt, de régi és ódivatú. Úgy vélte, valaki a hatvanas években berendezte a házat, és azóta senki nem vette a fáradságot, hogy frissítse a dekort. A szobának így különös hangulata volt, Nora úgy érezte, mintha egy másik korba csöppent volna. Vagy mintha az idő megállt volna ebben a szobában. Miközben járkált, állott levegőt szívott be, ami valószínűleg azóta volt itt a szobában, mióta a bútorok is.

Mi a fasz történik itt? Nora azt hitte, mindent tud Søren és
Marie-Laure házasságáról. Harminc évvel ezelőtt Søren elhozatta Marie-Laure-t Párizsból, hogy meglátogassa Kingsley-t. Tette ezt ahelyett, hogy kimondta volna a Je t’aime-et, amit Nora tudott, hogy Kingsley hallani akart. Søren elmesélte Norának, hogy soha eszébe sem jutott elvenni Marie-Laure-t, amíg azt nem látta, hogy milyen boldog Kingsley a jelenlétében. Amint eszébe jutott a házasság, rájött, hogy az lenne a tökéletes megoldás. De Marie-Laure figyelmen kívül hagyta Søren figyelmeztetését, miszerint soha nem tudná viszontszeretni őt és fülig szerelmes lett belé. Fülig szerelmes… így kezdődött. Norának eszébe jutott, hogyan végződött. Marie-Laure rajtakapta Sørent és Kingsley-t egy intim pillanatban… Az asszony végigrohant a téli erdőn, döbbenten, gyászolva. Talán megcsúszott a jégen… vagy nem is csupán megcsúszott… és több száz métert zuhant a halálba, teste pedig szétzúzódott az alatta levő sziklán. Nora most már tudta, hogy az egész hazugság volt. Marie-Laure már jóval azelőtt rájött, hogy Søren és Kingsley szeretők, mielőtt meglepte volna őket. Azt gondolta talán, hogy szívességet tesz nekik? Meghal, így Søren özvegy marad, és ő meg Kingsley egymás karjaiba borulnak, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak?

A halálomat ajándékul adtam neki… és most visszaveszem az ajándékomat.

Nora épp csak annyira hagyta abba a járkálást börtönében, hogy kipillantson az ablakon, át a rácsok között. A csillagok magasan táncoltak az éjszakai égen. Hány óra lehet? Mióta van már itt? Ugyanaz a ruha volt rajta, ami az istállóban, Wesley-vel, még Kentuckyban. Még mindig rajta volt a fekete kígyóbőr csizmája, amit lovagláshoz viselt. Még mindig rajta volt a…

Nora lepillantott a bal kezére. Gyűrűsujján egy gyémánt ült, amely túlragyogta az ablakon át látható égbolt csillagait.

– Wes… – suttogta, és a gyűrűre bámult. Istenem, szegény Wesley! Biztosan eszét veszti a pániktól. Vajon mit csinált? Nora abban reménykedett, hogy nem szól a rendőrségnek. Ha belevonnák a rendőrséget, az csak rontana a dolgokon. Ez a nő talán őrült, de veszélyesen az. Annak kell lennie, hogy megrendezze a saját halálát és harminc éven keresztül élje a saját életét. Ha Marie-Laure bosszút akar állni Sørenen, az könnyű lenne – meg kell ölnie Norát. Nora tudta, hogy a férfi inkább kivágatná a saját szívét, mint hagyná, hogy neki bármi baja essen. Ha a szirénák sikoltozni kezdenének, könnyű lenne elvágni Nora torkát és eltűnni ugyanabban a pokolodúban, ahol Marie-Laure az utóbbi harminc évben bujkált.

A folyosóról hallatszó léptek arra figyelmeztették, hogy talán már csak pár másodpercet lehet egyedül. A könyvtár túlsó végén kandalló állt, mellette pedig egy sornyi antik, bronzból készült, a kandallóhoz tartozó kiegészítő lógott, köztük egy piszkavas is. Amikor Nora felemelte, különös érzés fogta el. Meglepte a súlya. Valódi tömege mellett volt egy másfajta súlya is. Történelmet érzett mögötte és nem értette, miért. Nem számított. Ugyanolyan hosszú volt, mint a lovaglópálcája, és Nora ugyanúgy is ragadta meg. Kingsley Edge volt az első férfi, aki lovaglópálcát adott a kezébe. A megfelelően használt lovaglópálca pusztán pokolian csíp, ha a testen használják, de ha nem megfelelően bánnak vele, hatalmas nagy kárt tud okozni. Kingsley figyelmeztetése Nora felé az volt, amikor odaadta neki legelső, pirosszkás lovaglópálcáját, hogy soha ne közelítsen vele arc felé, soha ne kerüljön szem közelébe. Egyszer találkoztam egy fiúval Indiában, aki úgy vakult meg, hogy egy gazdag ember ráhúzott a szemére egy lovaglópálcával. Hadd ne pereljenek be miattad, chérie.

Az ajtó lassan kinyílt, Nora pedig felé lendült.

Egy férfi lépett a szobába.

Nora a szemére célzott.

A férfi, arcából ítélve, várta a támadást, de nem ilyet. Pár centivel a koponyája mellett kapta el a bronz vasat. Másik kezével Nora csuklóját ragadta meg, és a földre taszította a nőt. Nora keményen a padlóra zuhant, és a levegő kiszökött a tüdejéből.

– Számíthatott volna rá, Andrej – szólalt meg Marie-Laure gúnyos hangja odafentről. Nora küzdött, de feladta, amikor a férfi, Andrej teljes súlyát a térdére helyezte, amivel ránehezedett.

– Számítottam rá. Azt hittem, az ágyékomat célozza meg – mondta a férfi.

– FHK-t akkor csinálok, ha fizetnek érte – nyögte Nora összeszorított foggal. Alig kapott levegőt így, hogy ez az Andrej nevű rohadék a hátán ült. A másik pasi, Damon, nagyjából százötven kiló lehetett. Ez a pasi vagy két tonna.

– FHK-t? – ismételte Marie-Laure.

– Farok-és herekínzást.

Csilingelő nevetés töltötte meg a helyiséget, és Nora látta, hogy Marie-Laure lefelé lépked a lépcsőn egy áttetsző, fekete szatén ruhakölteményben.

– Maga nagyon szórakoztató. – Marie-Laure kisimított egy fekete hajtincset Nora arcából. – Ez jó. Rettentően jól szórakozom. A férjem úgy táncol, ahogy én fütyülök. Harminc évvel ezelőtt én táncoltam neki. Most rajta a sor.

– Mit akar Sørentől?

– Csak játszadozni egy kicsit. – Marue-Laure megfogta Nora még egy hajtincsét, és kislányosan csavargatta az ujja körül. – Olyan ostobán viselkedtem vele. Felgyújtottam az ágyát. És Damon – megölte az öcsém egyik kutyáját. Még egy üzenetet is írt, vérrel. – Marie-Laure úgy kuncogott, akár egy iskolás lány. – Nevetséges. Péntek délig adtam neki határidőt, hogy döntést hozzon kettőnket illetően. Pont délig. Túl sokat járok moziba, nem igaz?

– És túl keveset terapeutához.

A megjegyzésnek láthatóan nem sok hatása volt. Marie-Laure továbbra is vigyorgott.

– Húzza fel – mondta és Andrej felé biccentett. A férfi megragadta Nora felsőkarját, és talpra állította a nőt. – Maga undorító. – Marie-Laure végigmérte Norát. – És bűzlik.

– A franciák szokását tartom. Heti egyszer elég lezuhanyoznom.

– Az is francia szokás, hogy összevizeli magát? – Marie-Laure a szempilláit rebegtetve nézett Norára, és úgy ráncolta az orrát, akár egy iskolás lány.

– A maga hibája, azért, mert kiütött. Lezuhanyozom, ha engedélyt ad rá. Szép kis fürdőszobám van otthon. Könnyedén hazatalálok. Nem kell kikísérnie.

Nora szerette volna kipuhatolni a helyzetét, így egy lépést tett előre. Azonban Andrej gyorsan és hatékonyan a falnak lökte. Nagyon jól csinálta – elég erőset lökött Norán, hogy figyelmeztesse, de annyira nem, hogy bántódása essen. Jó technika.

– Azt ígérte, hogy a vendégem lesz, nem igaz? – emlékeztette Norát Marie-Laure. – A kislány úton van az öcsémhez a férjemnek szóló üzenettel. Maga meg itt marad velem. Már előre várom. Nem sűrűn vagyok nők társaságában. Sokkal jobban szeretem a férfiakét.

– Nekem sincs sok barátnőm. Kevesebb dráma, több farok. Megértem magát.

– Magának be nem áll a szája, mi? – Marie-Laure félrehajtotta a fejét, és úgy tanulmányozta Norát, mintha valami űrlénnyel találkozott volna.

Nora válasza az volt, hogy egy szót sem szólt.

Marie-Laure bólintott. – Magának van humora – mondta helyeslő hangsúllyal. – Ez très chère9. Ezért szereti magát a férjem? Mert megnevetteti?

– Elég szórakoztató vagyok, de nem tudom, ez-e a fő oka annak, hogy szeret engem.

– Van rá valami elmélete? – Marie-Laure olyan elutasítóan vonta meg a vállát, olyan franciásan, hogy Nora legszívesebben felpofozta volna.

– Egy sincs, aminek értelme lenne.

– Én meg akarom érteni. – Marie-Laure végigmérte Norát. – Tudni akarom… miért maga? Régen azt gondoltam, hogy peut-être10 csak egy magához hasonlót tud igazán szeretni, egy férfit, egy fiút. Megbocsátottam neki azt, hogy nem szeretett, mert nem tehetett róla. Még el is mentem, hogy ő és az öcsém együtt lehessenek. De képes arra, hogy nőt szeressen, és a világ összes nője közül – akik elegánsak, intelligensek, kiegyensúlyozottak, előkelőek és lojálisak… – Marie-Laure ekkor Nora bal kezére pillantott. Nora úgy érezte, hogy az ujján a gyűrű színtiszta holtsúly. – Annyi jobb nő létezik a világon, és ő magát választja.

– Tudom. Őrültség, ugye? Ha rájön az okára, ne felejtse el velem is közölni.

– Együtt fogunk rájönni, maga meg én. Jöjjön velem. Itt marad. De először is rendbe hozzuk magát. Alig tudok magára nézni. Andrej, hozza, s’il vous plaît.11

Marie-Laure megpördült az ajtónál, kecsesen, akár az egykori táncos, aki volt. A férfi acélkézzel megragadta Nora könyökét és az ajtóhoz kísérte.

– Nem bánja, ha megkérdezem, hol vagyunk? – Nora körülnézett a folyosón. Olyan ismerősnek tűnt minden, és mégis…

– Nem tudja?

Nora igyekezett nem égre emelni a szemét.

– Tudom, hogy már jártam itt.

– Járt? Meglep, hogy idehozta magát. Úgy sejtem, a lehető legkevesebbet van itt.

– Søren hozott ide engem? – Ahogy kimondta a szavakat, Nora észrevett egy festményt a folyosón. Egy nyolc év körüli, fehér ruhás kislány ült egy hintaszékben és egy kis, kitömött lovacskát szorongatott. A művész mosolyt festett a lány arcára, de ibolyakék szemét meghagyta reménytelennek és boldogtalannak.

Nora már látta azokat a szemeket.

– Elizabeth… – suttogta és belenézett a festett gyermek megtört szemébe. – Elizabeth házában vagyunk? – Amint Nora összerakta a kirakóst, elkezdtek visszaözönleni útjának emlékei. Søren apjának temetése. Nora akkor csak tizenhét éves volt. Søren látszólag a féltestvére, Claire kedvéért hozta el ide, akivel egykorú volt. De Norának ennél több esze volt. Valami történt ebben a házban, valami rossz, valami, amit a férfi el akart mondani neki, de várta a megfelelő pillanatot. Amikor az apja már halott volt és a föld alatt nyugodott, akkor jött el a megfelelő pillanat.

A piszkavas… most már értette, miért emlékként jelent meg a fejében. A tizenegy éves Søren megragadta, és ezzel támadt az apjának. Meg akarta akadályozni, hogy megerőszakolja Elizabethet. És Elizabeth is megragadta, hogy az apja ne ölje meg Sørent.

– Hol van Elizabeth? – akarta tudni Nora. – És Andrew?

– Elmentek. – Marie-Laure elutasítóan legyintett. – A férjem nyilván szólt neki, hogy hagyja el a házat és vigye magával a fiait. Nagy kár. Szívesen megismertem volna végre a menyemet.

– A fiait? – Nora megpillantott egy családi fényképet a folyosó végén. A Marie-Laure korú Elizabeth egy fa alatt állt, mellette a fia, Andrew, ölében pedig egy sokkal fiatalabb kisfiú volt.

– Ó, oui. Három évvel ezelőtt örökbe fogadott egy másik fiút. A neve Nathan. Nem tudta?

Nora megrázta a fejét. Három évvel ezelőtt… akkoriban Nora mindent megtett, hogy távol maradjon Søren életétől. Tudta, hogy ha egy másodperccel is tovább marad a világában, akkor soha többé nem tudja elhagyni. Vagy azt gondolta, hogy ha visszamegy, soha többé nem tud elmenni. Azt gondolta, Søren soha nem engedte volna meg neki. De megengedte, és ő most itt kötött ki, Søren mániákus, halott feleségével. Norának soha nem kellett könyörögnie azért, hogy az ágyához legyen láncolva és ne legyen hová menekülnie. De most nem a szex, hanem a biztonság miatt volt így.

– Nem tudtam. Nem sűrűn beszél Elizabethről.

– Soha nem hittem, hogy egy ilyen bátor férfi ennyire retteghet a testvérétől – mondta Marie-Laure olyan gúnyos hangon, hogy Nora röviden eltűnődött, próbára tegye-e a szerencséjét és megölje-e szökés közben.

– Nem retteg a testvérétől. A testvére tönkretette az életét. Van különbség.

– Tönkretette? Meglehet. Kingsley mesélt nekem Sørenről és Elizabethről… hogy miket műveltek gyerekkorukban. Kingsley azt hitte, ezzel meggyőz, hogy ne menjek hozzá egy olyan férfihoz, akinek túlságosan sok sebe van ahhoz, hogy képes legyen szeretni. Egy vagy két napig el is hittem, el akartam hinni. De…

– De mi? – kérdezte Nora. Nem volt biztos benne, hogy hallani akarja a választ. Mégis, úgy tűnt, elvárják tőle, hogy kérdezzen, ezért úgy döntött, egyelőre betartja a játékszabályokat.

– Sérült áru, így nevezte az öcsém a férjemet. Megtört. Nyilván hazugság volt. Nem volt megtört. Erősebb volt, mint bárki, akivel valaha találkoztam. Azt gondoltam, talán túlságosan erős ahhoz, hogy engem szeressen. A szerelem elgyengíti, sebezhetővé teszi az embert. Talán azért nem szeretett, mert nem engedte meg magának, hogy ilyen gyenge legyen. De az volt.

– Søren nem gyenge. Most nem az. Soha nem is volt.

– Valóban? Hadd mutassak valamit!

Marie-Laure továbbment a folyosón, és Nora követte. A testőr, Andrej mellette lépkedett – bár nem szólalt meg, egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét.

Nora egy nagy és tágas hálószobába lépett be. Az egyik szebb vendégszoba lehet, találgatta Nora, mivel nem volt benne sem fénykép, sem személyes tárgy, ami azt sugallta volna, hogy a ház egyik lakója birtokolja. Bár Marie-Laure láthatóan kényelmesen berendezkedett itt. Leült a krémszínű selyemlepedőre, és úgy igazította el maga körül a ruháját, mint egy megpihenő hercegnő. Az éjjeliszekrényről egy fehér bőrkötéses Bibliát vett el.

– Az iskolában az egyik paptól kaptam nászajándékba – mondta Marie-Laure, és végigsimított a címlap dombornyomásán. – Henry atyától. Még az esküvőnk időpontját is beleírta, a nevünkkel együtt.

Marie-Laure gyengéden a Bibliára mosolygott. Ajkához emelte és odaszorította, csak azután nézett újra Norára.

– Olyan szép álmokat szőttem kettőnkről. Ez a Biblia volt a legértékesebb tulajdonom. Szerettem kinyitni és ott látni a nevünket és az esküvőnk dátumát. Azt gondoltam, azért nem nyúl hozzám, mert még mindig alig ismertük egymást. Azt hittem, egy-két hét múlva feloldódik a társaságomban. Ha elég időt adok neki, szeretkezni fog velem.

– Sajnálom, hogy Søren nem tud az lenni, akit maga akar – mondta Nora, és némi együttérzés fogta el. De nem Marie-Laure, az ágyon ülő, emberrabló pszichopata iránt, hanem az iránt a lány iránt, aki valaha volt, aki olyasvalakit szeretett, aki soha nem szerette viszont.

– Nem, nem sajnálja. Ha viszontszerethetett volna, még mindig házasok lennénk. És hol lenne maga, ha nincs a papja?

– Halott lennék. – Nora gyorsan és egyszerűen mondta ki, habozás nélkül. Azért mondta, mert igaz volt. Ha Søren nem lép be az életébe, az apja nyomdokaiba lépett volna. Követte volna a sírba.

– Halott lenne. Szóval a szerelem megmentette az életét. Az enyémnek viszont véget vetett.

Bár így lett volna, gondolta Nora, de úgy döntött, ezt a megjegyzést megtartja magának. Az arca talán nem élne túl még egy pofont.

– Meg akartam mutatni magának a bizonyítékot. Azt mondja, a férjem nem gyenge. Ezzel nem értek egyet. Ez az én Bibliám. A férjemnek is volt egy sajátja. Mindig magánál tartotta és elég gyakran abból olvasott.

Nora elnyomott egy fáradt nevetést. Gyakhan. Bárhol is élt Marie-Laure, ott nem szokott le teljesen a francia akcentusáról.

– Melegség önti el, ha csak meglátja – helyeselt. – Na és?

– Egy este figyeltem, ahogy kinyitja a Bibliáját. Egy oldalhoz lapozott és elmosolyodott. Még soha nem láttam így mosolyogni. Tudom, hogy nem tudta, hogy figyelem. Tudom, hogy akkor nem mosolyodott volna el így.

– A Biblián mosolygott? Biztosan Salamon énekét olvasta.

– Nem éppen.

Marie-Laure kinyitotta a Bibliáját, és kivett egy, a kortól megsárgult, tépett papírt.

– Egy pillanatra kilépett. Henry atya jött érte. Amikor kettesben maradtam a Bibliájával, azt mondtam magamnak, hogy egyszerűen csak azt akarom látni, beleírta-e a nevünket és az esküvőnk időpontját. Természetesen nem írta bele. A szívem összetört, de azért lapozgattam. Talán találok némi vigaszt abban a könyvben, amit olyan sokat olvas. Nem vigaszt találtam, hanem ezt.

Átadta a levelet Norának. A testőr meg sem moccant, ahogy Nora odanyúlt és elvette. Óvatosan széthajtotta és elolvasta, ami benne állt.

Te Szőke Szörnyeteg, odaadnám a jobb karomat egy olyan éjszakáért, mint a tegnapi volt. Téged ismerve, el is vennéd.

A levél alján még két szó volt.

Je t’aime.

A szeretlek franciául.

Kingsley hagyott egy szerelmes levelet Sørennek a Bibliájában, és Søren megtartotta.

– Több tucat volt belőle – folytatta Marie-Laure. Az őrült mosoly eltűnt az arcáról. – Több tucat levél volt az öcsémtől a férjemnek. A legtöbb olyan… a szerelem és a gyűlölet keveréke volt. Némelyik csak szerelemről szólt. Némelyik csak gyűlöletről. Az egyikben… – Marie-Laure elhallgatott és felnevetett. – Az egyikben csak annyi állt: „Rossz hírem van – terhes vagyok. A tiéd.” – Az öcsém meg a humora. – Úgy rázta meg a fejét, mint a nővér, aki értesül az öccse ostoba tréfájáról.

Nora is szeretett volna nevetni a fiatal Kingsley harminc évvel ezelőtti disznó viccén, de ő azért, mert olyan édes volt, olyan butácska. A buta poénon, amit Kingsley úgy érzett, le kell írnia és bele kell tennie Søren Bibliájába, hogy az később megtalálja és együtt nevessenek rajta. Aki megtalálja a leveleket, megérti a jelentésüket. Kingsley és Søren – nem a szex vagy a kéjvágy hozta őket össze újra meg újra. Szerelmesek voltak. Nora tudta. Évek óta. De Marie-Laure-nak addig a pillanatig sejtelme sem volt róla.

– Ezt megtartottam bizonyítékként, hátha egyszer szükségem lesz rá – mondta Marie-Laure. Hangja ismét hideg és érzelemmentes volt. – A többit ott hagytam, ahol találtam. A férjem… soha nem találkoztam ilyen intelligens emberrel. És mégis, a szerelem olyan gyengévé tette, hogy két tucat bizonyítékát hagyta a Bibliájában az öcsémmel folytatott viszonyának. Ó igen, a férjem gyenge volt. A szerelem azzá tette. És én rájöttem, hogy a szerelem engem is gyengévé tett. És többé nem akartam az lenni.

– Tudom, hogy idővel úgyis elmondták volna, mi van kettejük között. Kingsley nem szeret a lénye ezen részéről beszélni. De elmondta volna. Tudom, hogy végül elmondta volna. Nem számít. A titkolózásukkal hazudtak. Kihasználtak engem.

– Kihasználták? Søren megmondta, hogy nem szerelmes magába. Ezt tudta, mielőtt hozzáment volna. Søren azt gondolta, maga a pénzt akarja, azt hitte, arra van szüksége.

– Őt akartam. Őt szerettem. És ő nem szeretett engem. A saját öcsém sem. Kingsley jobban szerette a férjemet, mint a saját húsát és vérét. A férjem jobban szerette az öcsémet, mint a saját feleségét. Nem tudtam, mit tegyek. A levelek, amiket olvastam… a szavak beleégtek az agyamba. Állandóan imádkoztam. Napokat sétáltam egyedül az erdőben, hogy kiszellőztessem a fejem, hogy válaszra leljek. Ehelyett megleltem a remetelakot… az ő remetelakjukat. És megkaptam a csodát, amiért imádkoztam.

– Miféle csodát?

– Egy lányt. Egy szökevényt, aki a remetelakban bujkált. Hosszú, sötét haja volt, majdnem olyan magas volt, mint én. Így kellett lennie. Ez a sors keze volt. Az a lány tökéletes volt.

– Mire volt tökéletes?

– Minden lehetőséget alaposan végiggondoltam. Elmondhattam volna Christiannak, ami történt. Szeretett engem, bálványozott, azt gondolta, a férjem őrült, amiért nem nyúl hozzám. Ha megkértem volna rá, megölte volna a férjemet a kedvemért… megölte volna az öcsémet. De aztán eszembe jutottak a levelek és az, hogy mennyire szerethetik egymást. És Kingsley-t is szerettem, annak ellenére, hogy ellopta tőlem a férjem irántam érzett vonzalmát. Ezért tudtam, mit kell tennem. Meg fogom ölni magam.

– De nem ölte meg. Azt a szegény lányt gyilkolta meg.

– Nem volt semmije. Egyáltalán semmije. Azt gondolta, Amerikában új életre talál. Én csak megmentettem a csalódástól.

– Azzal, hogy megölte? Maga csupa szív ember.

– Az a lány ajándék volt. Nagyon megkönnyítette az eltűnésemet. Senki még csak nem is keresett. Megtaláltam az utat, stoppal elmentem Kanadába, találtam valakit, aki gondoskodott rólam… ilyen könnyű meghalni.

– De maga nem halt meg. Maga megölt valakit.

Marie-Laure csak vállat vont és visszatette fehér Bibliáját az éjjeliszekrényre.

– Valakinek meg kellett halnia az ő bűneik, a hazugságaik miatt. De kezdem azt hinni…

Elhallgatott és megkocogtatta az állát.

Nora megborzongott félelmében.

– Mit? – suttogta.

– Hogy egyetlen halál nem volt elég.

Harmadik rész
A királynő nyitása,
gyalogáldozattal

20
A futó

Eljött az este, és Laila tudta, hogy lassan beleőrül a várakozásba. Nagybátyja és Kingsley tervezgetett valamit, de bármi is volt a terv, neki nem szabad részt vennie benne. Járkált a házban, ahová elhozták őket, de nemigen tudta mivel lefoglalni magát. Gyönyörű ház volt, szépen berendezett, és tulajdonosai láthatóan szerettek ott lakni. A hálószoba előtt, ahol elszállásolták, talált egy fél pár rózsaszín zoknit. Egy kislányé… Laila bámulta egy ideig, majd fogta és bevitte a mosókonyhába. Úgy érezte, betolakodó valakinek az otthonában. Nem tartozik ide, nincs helye ezeken a folyosókon, ezekben a szobákban. Ez a gyerekeké. Szeretetnek kellene betöltenie a szobákat. De Laila csak félelmet érzett.

Mivel tudta, hogy lebeszélné arról, hogy elhagyja a házat, Laila nem szólt a nagybátyjának, hogy rövid sétára indul. Hagyott egy cetlit az ágyán arra az esetre, ha keresnék, és elindult. De még a kocsifeljáró végét sem érte el, amikor lépéseket hallott maga mögött.

– Túl hosszúak a lábaid – Wes kicsit futott, hogy utolérje a lányt.

– Bocsánat – mondta Laila és rámosolygott, amint Wes utolérte a hosszú kocsifeljáró végén. – Majd megpróbálom lerövidíteni őket.

– Megszoktam, hogy Norával sétálok. Elfelejtettem, hogy a földön nem minden nő aprócska.

– Nagyon gyorsan tud gyalogolni, ha akar. – Laila ismét elindult a fákkal szegélyezett úton. – De soha ne kérd meg arra, hogy…

– Fusson. Tudom. Utál futni. Azt mondta, allergiás rá. Elég sok mindenre allergiás.

– Igen. Lássuk csak… a főzésre.

Wes bólintott.

– Abszolúte allergiás a főzésre. Amihez kettőnél több hozzávaló kell – vagy ahogy Nora hívja, a pia és a kísérő – annak neki se lát, inkább rendel valami kaját.

– A takarításra – jutott eszébe Lailának.

– Igen. Mire hozzáköltöztem, hat bejárónőt ijesztett el a háztól.

– Hatot? – Laila körülnézett a gyönyörű augusztusi estén. A nap alacsonyan járt a fák között, és ott sétált vele ez a fiú… Azt kívánta, bárcsak egy kicsit jobban élvezhetné, de a félelem kérlelhetetlenül markában tartotta a szívét. – Miért ilyen sokat?

– Ööö… – Wes összerezzent és Laila tudta, hogy véletlenül tiltott területre tévedt.

– Kitalálom… nem akarom tudni.

– Megvan az a rossz szokása, hogy nem rak rendet maga után.

Laila azon tűnődött, elmondja-e Wesnek, amit el akart mondani neki. Akár el is mondhatja. A nagybátyja megpróbálta megóvni az igazságtól, de a nagynénje soha.

– Olvastam a könyveit. Nem kell úgy tenned, mintha… tudod…

– Normális lenne? – mondta készségesen Wes.

– Vanília lenne – mondta Laila. – Ha csak egyetlen könyvét elolvasod, már megtanulod a szakszavakat.

Wes nyilvánvaló, mélységes megkönnyebbüléssel sóhajtott fel.

– Hála az égnek. Nem voltam biztos benne, hogy mit tudsz és mit nem.

– Eleget tudok, hogy tudjam: nem szimatolnék Elle néni hálószobájában teljes testpáncél nélkül.

– Nem olyan vészes a helyzet, hidd el. Én együtt laktam vele. A holmija nagy részét a szekrényében tartja. Néha találtam a kanapépárnák között karabinereket. Egyszer véletlenül ráültem egy Wartenberg-kerékre. Na, az a vacak, az szúrt. És kilyukasztotta a farmeremet.

Laila felnevetett, a kacagása visszhangzott az úton és a fák között.

– És van egy kábé ilyen hosszú táskája – mondta Wes és egyméteresre tárta ki a kezét. – Nagyrészt a dolgozószobájában tartja. Azt mondta, ne nyissam ki, csak akkor, ha soha többé nem akarok a szemébe nézni.

– És kinyitottad?

– Nem. – Megrázta a fejét és Laila szíve nagyot ugrott, amint az utolsó napsugarak megcsillantak Wes haján. Hihetetlen, sürgető vágyat érzett, hogy beletúrjon, de visszafogta magát. Wes valószínűleg nem örülne, ha egy szinte ismeretlen lány elkezdené most a haját piszkálni. – Szerettem belenézni a szemébe.

– Azt hiszem, én bele tudtam volna nézni, azután is, hogy kinyitottam a táskát. A nagybátyám viszont… – Hangja elhalt és Laila rájött, hogy elpirult.

– Azt hiszem, akkor róla is tudsz. – Wes összefonta a karját a mellkasán.

Laila bólintott.

– Ha Elle néni olyan, akkor a nagybátyám is olyan. Máskülönben nem maradtak volna együtt olyan sokáig. Egyszer véletlenül még hallottam is őket.

Véletlenül? Nem éppen, de ezt Wesnek nem kellett tudnia.

– Én egyszer véletlenül kihallgattam a szüleimet. Ó, Uram, azt hittem, soha többé nem leszek normális.

– Az én szüleim még kiskoromban elváltak. Azt hiszem, annyira szerettem volna, hogy egymást szerető szüleim legyenek, hogy nem bántam volna, ha időnként kihallgatom őket az ágyban.

– Sajnálom. Igen, a szüleid szeretkezését hallani jobb, mint azt hallani, hogy nem szeretkeznek. Hány éves voltál, mikor szétmentek?

– Hat. Gitte kétéves volt. Rossz párosítás volt, anyám mindig így mondta. Egyikük sem vétett különösebb hibát. Semmi közös nem volt bennük. Anyám volt az, akinek jó állása volt, jól keresett, így mi maradtunk a házban, apa pedig elköltözött. Min onkel Søren próbált közbelépni, de nem volt könnyű neki így, egy óceánnyi távolságból. De sokszor telefonált és érdeklődött utánunk.

– Min onkel?

– A nagybátyám, Søren – javította ki magát Laila. – Bocsánat.

Wes elmosolyodott.

– Ne kérj bocsánatot. Komolyan mondom. Szeretem, amikor önkéntelenül átváltasz dánra.

Laila elpirult, mintha Wes a szavai helyett a melleit dicsérte volna meg. Talán azért, mert kint voltak a szabadban, a napon, Wes nem veszi észre, hogy mennyire elvörösödött attól, hogy vele beszélgethet.

– Előfordul, ha fáradt vagyok. Olyankor ide-oda ugrálok.

– Vissza kellene mennünk, ha fáradt vagy.

Laila megrázta a fejét.

– Ne, még nem. Nem akarok visszamenni. Túl…

– Tudom – mondta Wes halkan és egy pillanatra belebámult a napba, mielőtt visszafordult a lányhoz. – Mindenki annyira fél, mi pedig csak megnehezítjük a dolgukat azzal, hogy ott vagyunk, és még jobban megijesztjük egymást.

– Nehéz a közelében lenni – mondta Laila. – A nagybátyám közelében. Annyira szereti Elle nénit, és én nem segíthetek rajta. A szemébe sem tudok nézni… borzalmas azt látni, hogy ennyire fél. Nem emlékszem, hogy láttam-e valaha ennyire félni. – Laila lelépett az útról és elindult befelé a szép rendben tartott erdőbe.

– Soha?

Wes a lány mögött lépkedett. Egy tisztáson Laila talált egy kidőlt fát és leült rá.

– Nem hittem, hogy létezik olyasmi, ami megrémítheti. Ha bármi rossz dolog történt, mindig olyan nyugodt volt. Gitte egyszer elesett és beütötte a fejét egy kőbe. Annyira vérzett… még soha nem láttam annyi vért. Mindenki sikítozott és sírt. A nagybátyám felemelte, bevitte a házba, és a karjában tartotta, amíg megérkezett a segítség. Beszéltette arról, hogy mi volt a suliban meg mit tanultak a héten. Beszélnie kellett, hogy nyugodt maradjon és éber. Aznap jöttem rá, hogy a nagybátyám más, mint mi.

– Hogy érted, hogy más? – Wes leült a lány mellé a fatörzsre. Ahogy felemelkedett és leült, Laila látta, hogy a karján megfeszülnek az izmok. Abba kell hagynia, nem szabad ilyesmiket észrevennie.

– Dániában senki nem katolikus. Az egy világi ország. Senki nem jár templomba. Azt hiszem, aznap jöttem rá, hogy a nagybátyám katolikus és hisz Istenben… hisz abban, hogy létezik valamilyen felsőbb hatalom, ami gondját viseli az embereknek. Van hite, és a hite miatt volt nyugodt, amikor mindenki más megrémült.

– Furcsa, hogy egy pap a nagybátyád?

– Igen is meg nem is. – Laila felpillantott az egyre sötétedő égre. – Már annyira megszoktam, hogy csak akkor furcsa, amikor elgondolkodom rajta. Látok valamit a tévében a pápáról vagy Rómáról, és eszembe jut, hogy „ő is közéjük tartozik…”

– Nem tartozik közéjük. A papoknak tilos barátnőt tartani.

– A barátnős rész nem furcsa. Az lenne a furcsa, ha nem lenne barátnője. Miféle ember akarna egyedül lenni, ha birtokolhatná azt a nőt?

– Egy épeszű ember sem.

Laila megpróbált rámosolyogni a fiúra, de Wes nem nézett a szemébe. Úgy tűnt, mintha valamit titkolna Laila elől. De aztán ismét ránézett.

– Nem hibáztatom őt azért, mert szerelmes Norába. Csak Nora érdekében azt kívánom, bárcsak ne lenne szerelmes Sørenbe.

Wes habozva mondta ki a szavakat, mintha attól félne, hogy sérteget velük.

– Ne mondd el neki, hogy ezt mondtam – Laila rájött, hogy majdnem suttog –, de én ugyanígy gondolom.

– Tényleg? – Wes friss szemmel, döbbenten tekintett a lányra. – Én azt hittem…

– Szeretem a nagybátyámat. Mélyen. Szinte az apám volt nekem és Gittének apánk halála után. De a nénikémet is szeretem, és el sem tudom képzelni, milyen nehéz lehet neki.

– Nehéz?

– A koppenhágai házunkban Elle néni a nagybátyám felesége. Családtagként bánunk vele, mert az is. De bárhová megy, mindenhol csak…

– A szerető – fejezte be Wes helyette a mondatot és ennek Laila örült. Árulásnak érezte a szót.

– Igen, a szerető. Elle néni elmesélte nekem, hogy tizenöt éves korában szeretett bele a nagybátyámba, és a megismerkedésük napjától kezdve szereti. Vagyis lassan húsz éve. És a nagybátyám egyszer sem tudta nyilvánosan kimondani, hogy együtt vannak. Elle néni az ő mocskos kis titka. Olyasvalaki, akit rejtegetni kell. Amikor megtudtam, hogy elhagyta őt, nem voltam meglepett és dühös sem. Szomorú voltam, de megértettem, miért tette.

– Örülök, hogy érted – mondta Wes. – Én nem akartam, hogy Nora visszamenjen hozzá. Több okból sem. Úgy érzem, Nora azt gondolja, én vagyok a rosszfiú, mert nem akarom, hogy egy ilyen kapcsolatban éljen. Jobbat érdemel.

– Így van – helyeselt Laila. – És a nagybátyám megpróbált többet nyújtani neki.

– Ezt hogy érted?

– Tante Elle és én elmentünk sétálni, amikor a legutóbb nálunk járt. Megkérdeztem tőle, hogy miért nem házasodtak össze soha a nagybátyámmal. Azt mondtam, sajnálom őt, hogy nem lehet a felesége. Megkérdeztem tőle, dühös-e a nagybátyámra azért, hogy nem hagyja ott a munkáját és veszi őt feleségül.

– És mit mondott?

– Azt, hogy papnak lenni olyan, mint írónak, gyógyítónak vagy szülőnek lenni. Hivatás, nem munka. Nem olyan, amit az ember végez – az maga az ember. Ha azt kérné, adja fel a papi hivatását, az olyan lenne, mintha a nagybátyám arra kérné őt, hogy ne írjon többet, vagy hogy az anyám ne legyen többé az anyám. Azt mondta, hogy a katolikusok számára a papság szakramentum. Papnak lenni, az benne van a bácsikám DNS-ében. Elle néni szereti őt, és a nagybátyám pap, és ha otthagyná a papságot, akkor már nem lenne önmaga. Akkora részét adná fel a lényének, hogy már nem lenne mit szeretni rajta. És aztán elmondott nekem valamit, amit nem tudtam…

– Mit mondott el? – kérdezte Wes, aki láthatóan csüngött a lány szavain. Még soha nem volt senki, aki ennyire odafigyelt volna Lailára.

– Azt, hogy nem szabad elítélnem a nagybátyámat azért, hogy nem hagyja ott az egyházat és veszi el őt. Egyszer felajánlotta neki, és Elle néni nemet mondott.

Wes teljesen megmerevedett. Úgy tűnt, mintha nem is lélegezne. Miért fontos neki ennyire a nagybátyja és a nagynénje szerelmi élete? Laila nem tudott rájönni, de nem is akart. Bár nem volt ostoba. Wes nyilván gyengéd érzelmekkel viseltetik a nagynénje iránt. Azonban úgy tűnt, mindez több mint puszta vonzalom.

– Søren feleségül kérte, és Nora nemet mondott – ismételte Wes.

– Igen, és Elle néni ekkor hagyta el őt. Azt mondta, fél, hogy meggondolja magát, igent mond, és akkor a nagybátyám otthagyja érte az egyházat. Azt mondta, ez olyan, mintha valaki azt ajánlotta volna fel, hogy öngyilkosságot követ el azért, hogy bebizonyítsa a szerelmét. Elhagyta őt, hogy a nagybátyám ne semmisítse meg azt a férfit, akibe Elle néni beleszeretett.

Pár percig csendben ültek egymás mellett, ahogy az estéből lassan éjszaka lett.

– Őrültség – mondta végül Wes. – Egészen eddig azt hittem, azért hagyta el, mert Søren Nora miatt nem szűnt meg az lenni, aki volt.

– Felajánlotta. Elle néni visszautasította. Azt mondta, inkább lesz egy pap szeretője, mint egy pap kísértetének a felesége.

Wes belekezdett volna egy mondatba, de meghallotta, hogy egy női hang a nevén szólítja.

– Itt vagyunk, Grace – mondta Laila, amint Wes leugrott a fatörzsről. Laila is le akart ugrani, de Wes elé állt és a kezét nyújtotta. Laila megfogta Wes kezét és hagyta, hogy lesegítse. Valószínűleg még a sötétben is gond nélkül leérkezett volna, de nem utasíthatta el az alkalmat, hogy megfoghassa Wes kezét, ugye?

– Mi az? – kérdezte Wes, amint Grace futott be a tisztásra.

– A nagybátyád már aggódott, hogy hol vagy – mondta, amint mindhárman elindultak vissza, a ház felé.

– Muszáj volt sétálnom egyet – mondta Laila. – Úgy éreztem, megbolondulok abban a házban.

– Nem hibáztatlak érte. – Grace röviden megszorította Laila kezét. Laila értékelte ezt a kedves és gyengéd gesztust, annak ellenére, hogy a lénye egy része azt kívánta, bárcsak újra érezhetné Wes érintését. – De késő van, és a nagybátyád azt akarja, hogy mindannyian egy fedél alatt aludjunk ma éjjel.

Egy autó haladt el mellettük, és Wes figyelte, amint elhúz.

– Igen? Akkor hova a fenébe megy Kingsley?

Negyedik rész
Sáncolás

27
A futó

Laila érezte, hogy megmozdul az ágy. Kipattant a szeme és azonnal felült. Az ágy végében Wes ült, hátát a támlának vetette és őt nézte.

– Hahó! – mondta Wes, és felnevetett Laila hirtelen ébersége láttán. – Eltévedtél?

– Jaj, nem, bocsáss meg! – Laila elkapott egy párnát és a mellkasához húzta. – Grace-szel egy szobában alszunk. Grace sírt. Egy kicsit magára akartam hagyni. Csak pár percre akartam elbújni itt.

– Elaludtál. Semmi baj. Maradhatsz. Majd alszom valahol máshol.

Laila fel akart állni, de Wes intett neki.

– Maradj! Komolyan mondom – mondta Wes. – Egy csomó szoba van ebben a házban. Elviszem a cuccomat.

– Nem, Grace-szel maradok. Kétlem, hogy ő is egyedül akarna aludni ma éjjel. Biztos nehéz lehet, hogy távol van a férjétől.

Wes lerúgta a cipőjét, összefont lábbal hátradőlt és leült az ágyra.

– Igen, ebben biztos vagyok. Olyan tizenkét éve házasok.

– De Grace olyan fiatal… – Laila alig gondolta többnek harmincnál.

– Fiatalon ment férjhez. Láthatóan sikeres házasság. Még mindig együtt vannak.

– Neked van barátnőd? – kérdezte Laila. Azt kívánta, bár több ruha lenne rajta, nem csak a fehér póló és a bokszeralsó, amiben aludni szokott. A legkevésbé azt tervezte, hogy elalszik Wes ágyán.

Wes négykézlábra állt, és átnyúlt rajta, hogy felkapcsolja az éjjeliszekrényen álló lámpát. Egy pillanatig olyan közel volt Lailához, hogy megcsókolhatta volna a karját. Laila két másodpercet adott magának, hogy elképzelje: megcsókolja a karját, a könyökétől a válláig vezető izmok domborulatát.

– Nem igazán – mondta Wes, és hátradőlt az ágyon. Láthatóan képtelen volt Laila szemébe nézni. – Pasim sincs. Úgy érzem, ezt tisztáznom kell.

– Miért?

– Kaptam pár poént a suliban. Ez annak volt a mellékhatása, hogy nem volt barátnőm és nem keféltem összevissza.

– Én is kapok pár poént.

Wes az éjjeliszekrény fiókjába nyúlt, és kivett egy kis bőrtasakot.

– Nincs pasid?

– Soha nem is volt.

– Ne érezd magad kínosan! Hidd el, ismerem az érzést.

– Nem érzem magam kínosan – mondta Laila.

– Olyan nagyon elpirultál, hogy még a nemzetközi űrállomáson is látják.

Laila a párnába temette az arcát.

– Még mindig látlak. – Wes összehúzta a szemét. – És a pirulásodat is látom.

– Feladom. – Laila elfordította a fejét, és szembenézett a fiúval.

– Ha ettől jobban érzed magad, a te korodban én még szűz voltam. Istenem, úgy beszélek, mint Nora. Ő is „öreg szűz” volt. Ezt ő mondta, nem én. – Wesley kicipzározta a bőrtasakot, és kihúzott belőle egy vércukormérőt.

– Nem érzed jól magad? – kérdezte Laila, és pirulása kezdett alábbhagyni.

– Egy kicsit szédülök. Nem tudom, hogy a vércukrom miatt-e vagy amiatt, hogy beszéltem a nagybátyáddal.

– Tud ilyen hatással lenni az emberekre.

Laila mosolyogva közelebb húzódott a fiúhoz az ágyon, és felemelt egy alkoholos törlőkendőt.

Kezébe fogta a fiú kezét, és letörölte a középső ujja hegyét.

– Nem baj? Emberekkel nagyon ritkán játszadozhatok.

– Nem, tessék csak. Valószínűleg jobban célzol, mint most én.

Laila kezébe fogta Wes kezét, és megnyomta az ujját, hogy a vér az ujjhegyben gyűljön össze.

– Miért nem használsz pumpát? – Laila fogta a lándzsát és megbökte Wes ujját. A fiú meg sem rezzent.

– Egy ideig azt használtam. Nem vált be. Én lovagolok, futni járok, úszom. Nem bírom ki, hogy valami állandóan rajtam legyen.

– Lovagolsz?

– Állandóan.

– Én imádom a lovakat. Néha ki szoktunk menni házhoz és kezeljük őket. De Koppenhágában nem túl sok ló van.

– Gyere és látogass meg Kentuckyban. Olyan lovakat mutatok, hogy nem hiszel a szemednek.

Laila a csíkot a mérőbe helyezte és várta a sípoló hangot.

– Rendben vagy – mondta.

– Jól van. Köszönöm.

Laila elvette a zacskót és szépen elpakolta.

– Szóval nincs pasid? – kérdezte Wes, és Laila észrevette, hogy a fiú a kezét bámulja. – Komolyan?

– Nincs. Az ő hibája.

– A nagybátyádé?

– Állandóan azt mondja nekem, hogy zárdába fogok vonulni. Egyet már ki is választott nekem.

– Milyen kedves tőle. Szeretnél apáca lenni?

– Nem. – Laila felnevetett. – Nem hiszem, hogy ő azt akarná, hogy apáca legyek. Csak nem akarja, hogy bárkivel is járjak. Nagyon komolyan veszi a szexet. Szent dolognak tekinti.

– És te?

Laila hátrébb húzódott az ágyon, úgy érezte, kell neki egy kis távolság. Egy ágyon volt a világ legjóképűbb srácával, akit valaha látott, és a szexről beszélgettek. Valaki ellenőrizze a vércukrát most, azonnal! És az életfunkcióit. Szívroham közeleg.

– Igen, de nem ugyanúgy, ahogy a nagybátyám. Tante Elle és én beszéltünk róla. Tante Elle szerint is szent dolog a szex, de máshogyan. A nagybátyám azt mondja, akikkel ő együtt volt, azokba mind szerelmes volt. Tante Elle szerint viszont a szex olyan, mint… – Laila kicipzározta Wes teszttáskáját és felemelt egy üvegcse inzulint.

– Az inzulin? – kérdezte Wes.

– A gyógyszer. Szerinte a szex képes meggyógyítani az embereket.

– De fájdalmat is tud okozni nekik.

Laila bólintott, ahogy visszahúzta a cipzárt és az éjjeliszekrényre helyezte a táskát.

– Ezt Tante Elle is tudja. Elmondta nekem, hogy azt reméli, hogy az első nekem is olyan különleges lesz, mint neki volt. És hogy csak akkor szexeljek, amikor akarok, és a megfelelő indokkal.

– És mi a megfelelő indok?

– Hogy akarom.

Wes felnevetett és a hátára gördült.

– Persze. Nora ilyen.

Laila oldalt fekve kinyújtózott és felkönyökölt.

– Nem szereted az indokait?

– Azt hiszem, az „akarom” nem a legjobb indok arra, hogy megtegyen valamit. Az inkább a káosz receptje.

– A káosz szó időnként jól leírja az életét.

– Ezzel nem vitatkozom – mondta Wes, és Laila némi keserűséget látott megvillanni a szemében. Keserűséget és félelmet. Lehet, hogy mosolyog és cseveg vele, de Laila látta az egész mögött lappangó félelmet. Mit rejteget még ez a fiú? Bármit megadott volna, hogy tudja. Még a testét is. Különösen a testét.

– Nem tudom, egyetértek-e a nagybátyámmal abban, hogy ki kell várni az igaz szerelmet ahhoz, hogy lefeküdj valakivel. Azt sem tudom, létezik-e az igaz szerelem, habár a nagybátyám szerint igen. És nem hinném, hogy azért kell szexelni, mert az ember azt akarja. Szerintem az a minimum, hogy jelentsen valamit.

– Hogy érted, hogy „jelentsen valamit”? – Wes az oldalára fordult, hogy szembenézzen a lánnyal.

– Nehéz megmagyarázni. Amikor a nagyanyám meghalt, a nagynéném és a nagybátyám eljött a temetésre. Hallottam őket a vendégszobában.

– Mit hallottál?

– Beszélgetést. Csak beszélgetést – füllentette Laila.

– Persze. Igen. Abszolúte hiszek neked. Folytasd.

– Először is, meg kell kérdeznem, hogy hová szoktad beadni magadnak az inzulininjekciót.

– A hasamba. Miért?

– Csak hogy tudjam, hogy hova üssek, amikor piszkálsz.

– A hasamba. Ott lehet igazán fájdalmat okozni nekem.

– Köszönöm. – Laila belebokszolt a levegőbe, mintha hasba akarná ütni West. A fiú összerezzent, és magzatpózt vett fel.

– Kamusi – mondta Laila.

– Erősebb vagy, mint amilyennek látszol.

– Erősnek kell lenni ahhoz, hogy megküzdj a skót szarvas-agarakkal.

– Azok a kutyák lovak.

– Nem olyan könnyű felnyergelni és meglovagolni őket.

Wes majdnem mondott valamit, de becsukta a száját, amikor meghallotta Søren hangját a folyosón.

– Nesichah?

Laila azonnal felült és az ajtóhoz rohant.

– Itt vagyok – mondta, és kisietett a folyosóra. – Wes megnézte az arcomat.

Nagybátyja két kezébe fogta Laila arcát, és a folyosó fénye felé fordította.

– Szépen gyógyul. Menj lefeküdni. Wesley-nek is szüksége van az alvásra.

– Megyek. Megígérem.

Søren homlokon csókolta a lányt és végigment a folyosón.

Laila visszament Wes szobájába.

– Hogy nevezett téged? – kérdezte Wes. – Nesichah?

– Héber szó. Azt jelenti: hercegnő. Mindig így hív.

– Hercegnő? Ez szép. – Wes felnevetett, láthatóan csak ő értette a tréfát.

– Amikor Gitte jól viselkedik, akkor Malcahnak hívja. Azt jelenti: királynő. De amikor rosszul, akkor Behemahnak.

– Behemah?

– Héberül azt jelenti: „állat”.

Wes felnevetett, miközben Laila hátrált az ágyon. A fiú láthatóan nemigen akart megszabadulni tőle, és Laila legszívesebben egy örökkévalóságig maradt volna a szobájában. Rossz ötlet. Pár hét alatt izomsorvadása lenne. Valószínűleg az ágyban kellene edzeniük, ha itt maradnának. Lailának volt pár ötlete, hogy milyen gyakorlatokat végezhetnének.

– Gitte egy kicsit hiperaktív. Reméljük, hogy kinövi.

– Én szerettem volna testvért. Akár fiút, akár lányt.

– Egyke vagy?

– Igen. Sok unokatesóm van, egy rakás, de testvérem egy sincs. Amikor négyéves voltam, anyám hat hónaposan elvetélt. Hosszú időbe telt, mire túljutott rajta. Azt hiszem, soha nem is jutott túl rajta igazán. De nem akarták újra megpróbálni.

– Szeretem Gittét, amikor éppen nem akarom kinyírni. Megnősülhetnél, lehetnének gyerekeid.

– Ez a tervem. Hogy megtöltöm velük a házat. Te akarsz gyereket?

– Gyereket, háziállatot, mindent. Dániában már nincsenek sokgyerekes családok. Kis ország, kis házak, kis családok. Ezért akartam mindig is Amerikába jönni. Nagy ország, nagy házak. Nekem nagy álmaim vannak.

– Jó álmaid vannak. Nekem is szükségem van jó álmokra.

– Ez most célzás lenne, hogy menjek és hagyjalak aludni?

Wes megrázta a fejét.

– Maradhatsz. Aludnom kellene, de nem akarok. Jobban érzem magam, ha veled beszélgetek.

– Én is szeretek veled beszélgetni. Habár kerüljük a témát.

– Nem is emlékszem a témára.

– A szex – emlékeztette Laila. Wes ismét felnevetett.

– Hogy is felejthetném el? Húszéves vagyok és fiú. Ez általában tuti tipp arra, mi is jár a fejemben.

– Én tizennyolc éves vagyok és lány.

– Nem veszem be a dumádat. Ami a te fejedben jár, kismiska lehet ahhoz képest, ami az enyémben megy.

– Ez nem fair. Ezt nem hasonlíthatjuk össze, csak akkor, ha kicseréljük az agyunkat.

– Az nem fog megtörténni. Az én agyamba senki nem nézhet bele. Nem túl szép látvány fogadna odabent. Csak szex, folymatosan. Vagyis általában nagyrészt.

– Az kimerítő lehet.

– Nem is sejted, mennyire.

– Legalább te már átélted. Nekem az egész csak elmélet.

– Igen, átéltem. De te hallottad – ugratta Wes megint. Laila felemelte az öklét, és Wes a hasa elé kapta a kezét.

– Nem akartam meghallani.

– Befogtad a füledet? Kimentél a szobádból? Elkezdtél zenét hallgatni? Kopogtál a falon, hogy szólj nekik, hogy halkabban csinálják?

– Nem.

– Akkor hallani akartad.

– Nem azt akartam végighallgatni, hogyan szexelnek. Esküszöm. Csak tudni akartam, mi a helyzet. Tante Elle furán viselkedett, amikor eljött a temetésre. Hallottam beszélgetni őket arról, hogy Tante Elle elhagyta a nagybátyámat.

– És megmondta, miért?

– Tudom, miért tette. Nem tudom, hogyan csinálja, hogyan marad vele. Mindenkinél jobban szeretem a nagybátyámat, és még nekem is nehezemre esne együtt lenni vele.

– Nora jobbat érdemel, mint azt, hogy egy titok legyen.

– Ezt a nagybátyám is így gondolja. Azon az éjszakán ugyanezt mondta.

– Mit?

Laila felsóhajtott, és térdét felhúzta a mellkasához. A szobában kezdett lehűlni a levegő, de úgy érezte, nem illik bemásznia a takaró alá. Beszélgetnek, nem együtt alszanak.

– Azt mondta, sajnálja, hogy csak Dániában tudtak ő és Elle néni nyíltan együtt lenni. És hogy jó lenne, ha ez jobb körülmények között történt volna, mint egy temetés.

Wes legurult az ágyról, és kinyitotta a szekrényajtót. Kivett egy takarót, és visszament.

– És mit mondott Nora?

– Azt mondta… – Laila elhallgatott, amint Wes ráterítette a takarót, majd újra kinyújtózott az ágyon. Biztosan észrevette, hogy kezd borzongani. – Azt mondta, hogy a nagybátyámnak most legkevésbé az ő érzései miatt kell aggódnia. Meghalt az anyja. A temetésre jött ide, és Elle néni mellette áll.

– Köszönöm – hallotta Laila, amint a nagybátyja ezt mondja. – Köszönöm, hogy eljöttél. Tudom, milyen elfoglalt vagy. Tudom, hogy vannak más…

– Semmi. Nálad semmi nem fontosabb nekem – mondta Tante Elle, és Laila elképzelte, ahogy a nagynénje ujját a nagybátyja ajkára helyezi, hogy játékosan elhallgattassa. Olyan gyakran csinálta a nagybátyjával, mint ahogy a nagybátyja csinálta Lailával.

– Eleanor, kérlek, hadd köszönjem meg, hogy ezt megteszed értem. Már jobban is érzem magam.

– Nincs mit megköszönni. Szó sem volt arról, hogy ne jöjjek el. Mostanra már tudhatnád.

Ezt csend követte, hosszú és fájdalmas csend. Laila kénytelen volt befogni a saját száját, hogy zokogását elhallgattassa.

– Szeretett téged, Kicském. Te is tudod, ugye?

– Tudom. Én is szerettem. Azt hiszem, tényleg kedvelt engem. Jobban, mint ahogy a saját anyám kedvel, bár ez nem sokat jelent.

– Engem jobban szeretett, mint a te anyád.

– Ez sem sokat jelent.

Tante Elle felnevetett, és ez felbátorította Lailát. Micsoda nevetés… az angyalok is felébrednek tőle.

– Anyámnak borzalmas ízlése van a férfiak terén. Szerette az apámat. Téged gyűlöl.

– Te hagytál el engem. Mit mond ez el az ízlésedről a férfiak terén?

– Hogy ráférne némi csiszolgatás.

– Gyere vissza hozzám – mondta a nagybátyja, és Laila hallotta a kínt a hangjában. – Nem kell távol tartanod magad tőlem. Soha nem is kellett.

– Ez nagy kockázat, Søren. Bármelyik pillanatban elcsíphetnek. Mindennap tele vannak ilyesmivel az újságok, hogy egy pap kiesik a kegyelemből.

– Te minden kockázatot megérsz. Te vagy az én kegyelmem.

– Nem lehetek a felelős azért, hogy tönkreteszem az életed. Nem is leszek.

– Még ha rá is jönnek, mi van köztünk, és engem kiátkoznak, az életem soha nem menne tönkre. Ha te benne vagy, soha.

– Nem jöhetek vissza… nem tehetem. Megdolgoztam azért, amim van.

– Nem kellene feladnod. Semmit sem.

– Ezt mondod, és én hinni akarok neked. De emlékszem rá, milyen volt. Még a hajamat sem vághattam le az engedélyed nélkül. Nem tudom, képes vagyok-e visszatérni oda.

– Hiányzik neked.

– Te hiányzol.

– Azt ígérted, hogy örökre szól.

– Tizenöt éves voltam, mikor azt ígértem, hogy örökre szól. És te ugyanazon a napon mindent megígértél nekem. Nem tudom nálad jobban betartani az ígéretemet.

– Te nem engeded, hogy betartsam.

– Mert túlságosan szeretlek. Te ostoba, dühítő ember, miért szeretlek ilyen nagyon?

Ismét csönd támadt. Mégis mit csinálhatnak? Laila remélte, hogy csókolóznak vagy ölelkeznek vagy valami ilyesmi. Akármi. A fájdalmuk sokkal fájdalmasabb volt, mit a sajátja. Éveken át szeretett volna belépni A Felnőttség Elvarázsolt Királyságába, abba a világba, ahol az olyanok éltek és szerettek, mint a nagybátyja és a nagynénje, és ahol senki nem mondta meg nekik, mit csináljanak. Mégis, itt volt ez a két ember, aki őrülten szereti egymást és nem lehetnek egymással. Szinte lyukat mart a szívébe, hogy ez mekkora igazságtalanság. Søren nem hagyhatta ott az egyházat, éppúgy, ahogy a nagynénje sem adhatta fel az írást vagy a levegővételt. Öngyilkosság lenne egy olyan férfi részéről, aki megtalálta valódi hivatását. Elle néni nem kérhette tőle, hogy hagyja el az egyházat. De Elle néni csak akkor mehetne vissza hozzá, ha elhagyná. Miért… miért gondolja valaki, hogy bűn az, hogy ők ketten szeretik egymást? Hogy gondolhatja bárki is, aki együtt látja őket, hogy valami rosszat tesznek? Hogy alkothatott Isten két ilyen tökéletesen összeillő embert, hogy aztán arra kényszerítse őket, hogy külön legyenek? Isten szadista. Laila ebben nem kételkedett. Nem csoda, hogy a nagybátyja annyira szereti Istent.

– Kész roncsok vagyunk – mondta végül a nagynénje, megtörve a csendet. – Nézz ránk. Anyádat holnap temetik, és mi megint visszatértünk a régi vitánkhoz.

– Inkább veled harcolok, mint eltemetem anyámat.

– Én is. De szerintem valami jobbat is csinálhatnánk, mint hogy vitatkozunk.

– Nehéz most nyugodtnak maradni, Kicsikém. Segíts nekem.

– Ezért vagyok itt. Miattad jöttem el. Gyere az ágyba, most. Bánts engem. Azt akarom, hogy bánts.

– Nem tudom, eléggé vissza tudom-e fogni magam ma éjjel.

Laila emlékezett, hogy az ezt követő csendben visszafojtotta a lélegzetét. Aztán megszólalt a nagynénje.

– Akkor ne tedd. Tudom, mennyire fáj neked. Ne félj attól, hogy nekem is fájni fog. Tudom, hogy el akarod engedni magad. Engedd el magad velem! Neked vigasz kell. Hadd vigasztaljalak meg a testemmel… Veszítsd el magadat bennem! Felejtsd el azt, amit elvesztettél, felejtsd el azt, ami nem lehet a tiéd. Nincs szégyen abban, hogy egy éjszakára elfeledkezz róla, pedig tudod, hogy reggel emlékezni fogsz rá.

Laila pislogott, és ettől könnyek hulltak a takaróra. Wesley a hüvelykujja hegyével letörölte a lány arcát.

– Azt hiszem, aznap este megtanultam, mi az a szex – mondta Laila. – Úgy értem, hogy minek kellene lennie.

– És mi az? – kérdezte Wes, és ujja elidőzött a lány arcán.

– Ajándék. Ajándék, amit annak adsz, aki fontos neked. Vigasz, bátorítás, figyelemelterelés, de akkor is: ajándék. Nem hallgatóztam tovább. Tettem róla, hogy ne halljak többet. Olvastam Elle néni könyveit. Tudom, mi történik az ilyen emberekkel, ha négyszemközt maradnak. Nem akartam hallani. De örülök, hogy azt meghallottam, úgyhogy tudom… tudom, hogy a szerelem az, amikor odaadod magad valaki másnak. Odaadod magad valakinek úgy, hogy közben nem veszíted el azt, aki vagy.

Laila tudta, hogy élete végéig emlékezni fog azokra a szavakra. Engedd el magad velem. Hadd vigasztaljalak meg a testemmel… Nincs szégyen abban, hogy egy éjszakára elfeledkezz róla, pedig tudod, hogy reggel emlékezni fogsz rá.

Olyan volt ez, mint egy vers. Mint egy fogadalom.

– Senki nem szeret úgy, mint Nora – mondta Wes. – Bárcsak tudnám, hogy csinálja, hogy képes ilyen erősen szeretni és mégis épeszű maradni.

– Biztos vagy benne, hogy épeszű?

Wes elvigyorodott.

– Nem teljesen.

– Tudod, elég széles a mosolyod. – Laila jó harminc centire tárta szét a kezét.

– Igen?

– Szerintem a nemzetközi űrállomáson is látják.

– Miért foglalkoznak azok az űrhajósok velünk ilyen megszállottan? Ez nem normális.

– Szerintem unatkoznak odafent – mondta Laila.

– Akkor nézzenek pornót.

– Űrpornót?

– Milyen más pornó van odafent?

Mindketten nevettek, és Laila most először érezte embernek magát azóta, hogy két napja megérkezett a nagybátyja házába. Csak két nap telt el? Két évnek tűnt. És Wes, ez a vadidegen… úgy érezte, mindig is ismerte.

Wes nevetésének vége ásításba fordult.

– Bocs – mondta Wesley. – Nem akartam, hogy lásd az őrlőfogaimat.

– Semmi baj. Itt vannak az enyéim. – Kitátotta a száját és Wesley rápillantott a fogaira.

– Jók az őrlőfogaid.

– Megteszik. – Laila még egyszer rámosolygott, majd felült.

– Hová mész? – Wes hangja szinte aggodalmasan csengett.

– Ásítozol. Hagynom kéne, hadd aludj.

– Nem kell elmenned – mondta Wes, miközben Laila lemászott az ágyról és elkezdte összehajtogatni a takarót. – Csak ásítottam egyet. Maradhatsz, ha akarsz.

– Nem jó ötlet. – Laila a szekrény tetejére tette a takarót.

– Kitalálom: tapizol álmodban. Tudhattam volna.

– Nem tudok róla. – Habár ha Wesszel aludna, biztosan tapizná álmában. És ébren is tapizná. Valahányszor alkalma nyílna rá. – Nem, csak ha te meg én egy szobában alszunk…

– Mi lesz?

Laila kinyitotta az ajtót, és egy utolsó, vágyódó pillantást vetett Wes felé. Szeretett volna visszamenni az ágyhoz, megcsókolni, elnyújtózni rajta és egész éjszaka a mellkasán aludni. Szép álom. De csak álom.

– A nagybátyám megöl.

Ötödik rész
Sakk

34
A királynő

Nora lesújtott a tőrrel, de a legutolsó pillanatban megfordult és mélyen Marie-Laure combjába mártotta. Az asszony fájdalmas, döbbent sikolya egy pillanatra megzavarta Damont és Andrejt, akik hirtelen zavarukban megdermedtek. Nora körül golyók pattogtak a levegőben. Honnan kerültek ide? Mi történt? Nem látott semmit. Valaki a földre szegezte és leszorította. Alig kapott levegőt.

Aztán a fegyverek elnémultak, akár a halál, és Nora halálszagot érzett a szobában. Vörösréz- és füstszagot.

De kinek a halála volt? Nem merte kinyitni a szemét. Ha csukva tartja, akkor soha nem tudja meg a választ a kérdésére. Ha kinyitja, meglátja, ki halt meg, de azzal még képtelen volt szembenézni. Valaki a karjában tartotta, szorosan. Úgy döntött, csukva tartja a szemét és ott marad, abban az ölelésben.

Örökre.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
Szerkesztette: Kónya Orsolya
Műszaki vezető: Rácz Julianna
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2015-ben, Budapesten.
ISBN 978-963-293-429-7
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0