Toroczkay András

Búcsú Éhestől

Toroczkay András

Búcsú Éhestől

novellák

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Toroczkay András, 2015

Felelős szerkesztő: Király Levente

ISBN 978-963-14-2836-0

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését támogatta a

Szeretnék köszönetet mondani Varga Ildikónak és a Varga családnak, apának, Balázsnak, valamint barátaimnak, különösen Horváth László Imrének, Studt Bálintnak, Korcsmáros Józsefnek és Nagy V. Gergőnek, továbbá Fejős Ádámnak és Ripszám Mátyásnak, valamint Németh Szabolcsnak és Urbán Bálintnak, az Előszezon csoport tagjainak, végezetül Nagy Botondnak.

Toroczkay András

Leszek én vasrácsos sátrad, majd álmod felett

sűrű, zord adamintból.

Ketchup! Mustár! Majonéz! Minden mehet.

Zánki-Deák Sándor: Óda Atlantisz hercegnőjéhez (részlet)

Az Alföld közepe

A vasútállomás épületének falán a város nevéről lekopott egy „d” betű, épp ott, ahol egyébként is el szokták rontani olykor még a helyiek is levelezőlapokon, postai utalványokon. Lehet, hogy eleve „d” nélkül jó, ezt már csak kevesen tudják biztosan.

Ahogy a nóta is mondja: Kotordpata körül van ibolyával. Azért van körül, állítólag, mivel temetők veszik körbe.

Északi temető nincs. Északon valahogy nincs tisztességes vége a városnak, mintha kettévágta volna egy vasúti sín. Milyen lehetett a másik fele? Egyszer valaki azt mondta, ha igazság lenne a földön, északon tengerpart fogadna minket a síneken túl. Vagy legalább valami Balaton-féle nagy tó. Egyébként a strand, a Báthory Erzsébet Gyógyfürdő miatt, amely az állomás és a liget környékén van, így is kellemesen hűvös, vízszagú a levegő, olyan érzése van az embernek, mintha mégiscsak ott hullámzana a tenger valahol, mintha a síneken túl egyszer csak váratlanul megérkezhetnénk egy hatalmas lejtőre óriási fűvel, aztán egy nagy, széles partra, mint egy régi, második világháborús francia filmben. Ezzel szemben csak szántóföldek vannak arra, kénes termálszag, meg végtelen por.

Keletről a zsidó temető határolja Kotordot, közvetlen a 81-es számú főút és a trafóház mellett. Ez a legkisebb temető. Miklós egyszer járt a sírok között, de elunta magát. Azt mondta: hiányoztak neki a keresztek és az angyalkák. Pedig nem hiszem, hogy vallásos.

 A két másikat már gyerekként megszerette: Déli és a Nyugati. Mint egy mesebeli testvérpár. A maguk több száz éves kopjafáival, és az elfeledett családok romos kriptáival sokkal izgalmasabbak voltak neki.

De Éhes rokonai szétszórva mindhárom temetőben nyugszanak, talán ő sem tudta pontosan, melyik angyalka, Krisztus, egyszerű márványtábla jelzi őket.

Azt hiszem, ha nem vonattal érkezünk, négyféleképp lehet bejutni a városba. Keletről, Sárszag felől a 81-es számú főútról, nyugatról a Kastélyszálló felől, aztán délről Keve felől is (a hosszú, gesztenyefás Kossuth Lajos utcán át), délkeletről pedig a falusiakat a Béla király úton hozza a busz vagy a kocsijuk, de legtöbbször a kerékpárjuk.

Mivel Sárszagon van a megyei kórház, a kotordiaknak általában Sárszag felől először megpillantani a város tornyait, a katolikus, a református templomokét, a víztornyot, a tízemeletes paneleket és az elhagyott vurstli hatalmas óriáskerekét olyan érzés, mint Krisztusnak az újjászületés lehetett. De Miklós szerint azért a másik irányból, a Kastélyszálló felől az igazi, az a tökéletes hazaérés. Elhagyni a Halász csárdát, rásiklani a felüljáróra hátunk mögött a nap utolsó sugaraival; már égnek a narancssárga fények a városban, látjuk a benzinkutat, a katolikus templomot, alattunk éppen megérkezik a Záhony felé tartó gyors, a több száz éves vályogtanyák balról, jobbról (vajon kik élnek bennük? Kik etetik az állatokat?), elhagyni a Turgony felé vivő utat, meglátni a pataiak furcsa színű házait, a Nyugati temetőt, a Kolorádó éttermet, a művelődési házat, a kínai boltokat… Egyszer mindenkinek haza kell érkeznie ide – mondogatta mindig Éhes.

Szerinte csukott szemmel is meg lehet mondani, ha az ember Kotordon van. Például a termál kénes szagából. A kotordi víznek külön szaga, íze van. Az igazi kotordi nem is iszik ásványvizet, vagy bárhol máshol csapvizet. Flakonokban visz magának hazait, ha nagyobb útra kel. De néha disznók szagát hordja a szél, néha a pálinkafőzde felől a cefréét. És ahogy külön a sárnak, külön a sörfőzdének, úgy külön minden családnak megvan a szaga. A kotordiaknak jó szaglásuk van, távolról megérzik, ha valaki, mondjuk, fővárosi.

Van, aki azt mondja, a helybeliek kapzsi, szűklátókörű, kicsinyes népek, akik minden újnak kerékkötői, semmit sem értenek elsőre, vagy nem akarnak érteni semmit, semmi nem jó nekik, örökké a másikat lesik. Hogy annak mi van, mi sikerült, az kit kivel csal, mikor iszik, mit vásárol, hová jár enni, nagy-e rá a ruha, vagy épp kicsi. Van, aki azt mondja, a kotordiak bárkit elfelejtenek, ha nem lehet a nyelvüket köszörülni rajta. Megvan az még? – kérdik, aztán csak legyintenek. Ezer forint tartozást viszont az életük végéig dédelgetnek, aztán felhozzák hentesnél, péknél, mobilboltnál, szomszédnál. Elmondják fiaiknak, lányaiknak, hadd tudják ők is, kikkel akarnak cukrászdázni. Templomba is azért járnak, vagy nem járnak, hogy meg ne szólják őket. Vannak, akik ezen a véleményen vannak. Van, akit fojtogat a város, mint egy kinőtt garbó. Van, aki nem érti, hogy itt nincs senkinek öniróniája, viszont gúnyolódni kifejezetten szeretnek. És minden udvaron ugat egy korcs kutya láncon, minden udvaron játszik egy kinyúlt, szürke, bátyjától örökölt pulóverben egy koszos arcú gyerek az örökké bevakolatlan házuk előtt, aki ha észreveszi, hogy nézik, kezét a rozsdás, félig ledőlt bejárati kapura teszi, rálép a félig lapos focilabdájára, úgy bámul vissza a járókelőkre.

– Aki ott él, nem nagyon bízik semmiben – mondogatta Miklós. Leginkább a szomszéd sikerében nem. Vallásosságukat abban élik ki leginkább, hogy imádkoznak a szomszéd sikertelenségéért. De néha az ima nem elég, nem bízzák a véletlenre. Néha egy-egy bölcs prognózissal, élőszóban szőnyegbombázzák le a másik önbecsülését, reményeit, hitét. Ha a szomszéd a gyógyfürdő felfutásában bízik, akkor azt kell mondani: „de hát jövőre biztosan bezár.” Ha a szomszéd közértet nyit, akkor azt: „manapság mindenki közértet nyit.”

Kotordpatán szépek a naplementék, de sajnos a legritkább esetben élvezheti őket az ember.

A gaz, a nem vágott gyom, az alig elfoglalt természet összekeveredik a mindenre ráterülő porral. Az évszázados porral, amit a városon keresztül átrobogó kamionok, autók, vonatok vagy átdöcögő szekerek felkavarnak, és ami esténként újra a városra ül.

– Sokat gondolkoztam – mondta egyszer Miklós, mikor titokban a kollégium erkélyén cigiztünk –, mi változik, mikor a Dunántúlról, vagy még távolabbról, nyaralás után ide megérkezünk? Valami nagyon más, ezt mindig éreztem. Aztán rájöttem. A színek. A házaknak, arcoknak fakóbbak lesznek a színei. Viszont összességében több lesz a kék, az ibolyakék, mint mikor utazás közben először megpillantjuk a tengert. Tégy azzá, aminek születtem! – fakadnának ki egyesek, ugye. De a helybeliek inkább rákezdenek az ibolyás dalra. Ott a kék elérhetetlen káprázat, nem többlet, nem kincs, netán felhőtlen lubickolás. Épp ellenkezőleg: hiány, a hegyek hiánya, komolyan nem vehető ígéret legfeljebb, valami túlontúli nyugalom-délibáb, ahogy közeledünk a város felé, ahogy a táj fokozatosan kisimul. Nincs, ami eltakarná előlünk az eget.

Mintha a város közelebb volna Istenhez, vagy a csillagokhoz, ami egy és ugyanaz, minden városnál közelebb, még akkor is, ha maga Isten vagy a csillagok nem is tudnának róla.

Sajti

Éhes Miklós éjjelente rendszerint belesüppedt a múltjába, miután túl volt második korsóján. Huszonhárom éves, tisztaságmániás. A kocsma kerthelyiségének egy félreeső padján ül. Vele szemben unokatestvére, Éva mesél fiúügyeiről, miközben Miklós a lejmolt cigijének füstjétől keserű söröket úgy hörpinti fel, hogy azt mantrázza magának: már nem érdeklik a karján, homlokán mászkáló, bőrét csiklandozó legyek, majd otthon megmossa mindenét szappanos vízzel. De persze érdeklik. Mindegyiket számon tartja. Elképzeli, hogy egyszer mindet elfogja, kitépkedi a szárnyukat, vagy hajszálat köt a lábukra, betanítja őket trükkökre, és nyit egy cirkuszt. Légy-cirkusz. Mekkora lenne.

Várja, hogy szűnjön a szorítás a mellkasán. A ciripelő augusztusi éjszakában platánfák lombja alatt hallgatja a ciripelésen túl a távoli kamionok zúgását, ahogy átrobognak Románia felé a városon, olyanok, mint sok évvel később az óceán hullámai. Miklós eközben el nem küldött leveleken töpreng, ahogy akkoriban annyiszor. Felnéz a felhő nélküli, csillagos égre, a bohócforma Holdra. Csak egy csillagképet ismer, a Göncölt, és csak egy csillagot ismer fel, az Esthajnalt. A bánatos Nagy Medvéről, a Nagyboldogasszony motollájáról, a Kis Medvéről, a Fiastyúkról, a Kocsmáról, a Sánta Katáról és a többiekről nem hallott soha. Neki ezek csak pöttyök, lyukak egy nagy fekete vásznon. Elkezdi számolni őket, de viszketni kezd a talpa, úgyhogy negyvenháromnál inkább abbahagyja. Arról kezd ábrándozni, hogy egyszer majd megtanulja az összes nevét.

A Sztár áruház az egykori zsidótemplom helyén épült. Ahogyan eltűnt a háború során a templom, úgy tűnt el az egész áruház a kilencvenes évek elején, a megmaradt szocreál épületbe egy könyvkiadó és könyváruház fészkelte be magát. A kirakatüvegben épp egy bizonyos Bengt Berg regényének a plakátját látjuk, aki abban az évben Nobel-díjat kapott.

Miklós egyszer-kétszer járt az épületben, meg is lepte, hogy már sehol sincs az a rengeteg ruha meg cipő, és az a sok vásárló, könyvhegyek épültek a helyükön leginkább vámpíros és sárkányos könyvekből, az udvarias és bölcsen előzékeny ruhabolti eladók helyén pedig vagy nagyon arrogáns, vagy nagyon szomorú könyvügynökök és könyvesbolti eladók nőttek ki a földből. Meg a kevés fizetés és kisiklott életük miatt frusztrált, amúgy alul-, vagy épp felüliskolázott raktárosok, és az irodák mélyén tanyázó alkoholista szerkesztők és kisfőnökök, akik soha nem hitték el igazán, hogy a cégnél senkit nem érdekel, hogy ők nem értenek a könyvekhez, és imádkoztak, és féltek, csak ki ne derüljön mindez. Miklós mindig rögtön hozzáteszi: nem akar igazságtalan lenni. Voltak, akik beletanultak, otthon ugyanannak a pénznek a négyszeresét keresték meg ugyanazzal a munkával. A munkahelyükön meg vágták a centit, és mindent megtettek, hogy még véletlenül se mondják meg a kisfőnököknek, hogy azzal tennék a legtöbbet a cégnek, ha otthon maradnának. Meg hogy ugyan hagyják már abba a számítógépek közti járkálást és csendben pasziánszozzanak a gépükön inkább, hagyják őket dolgozni, mint hogy folyton azt nézzék, a beosztottjaik mit csinálnak. A legtöbben ezért hát igyekeztek egyáltalán meg se szólalni a munkahelyen. És legtöbbször még udvariasságból sem tudtak nevetni a kisfőnökök viccein.

Az egésznek a tetején pedig ott volt Czirmos Pali, aki a rendszerváltáskor még vattacukrot árult a strandon, meg Jurassic Park-matricát, az első millióját állítólag egy bőrraktár feltöréséből szerezte, amit Miki szerint egyszer meg is próbált elmesélni az egyik céges nyaraláson, amit ő szervezett a „droidjainak”, ahogy az alkalmazottjait hívta, de a rengeteg tequilától annyira összegabalyodott a nyelve, hogy senki egy szavát nem értette. Csak hogy bőrrrragá, bőrrragá. Ezt Mikinek állítólag az egyik haverja mesélte, aki évtizedek óta Czirmosnak dolgozott. Egyedül a srác tudta kihámozni, miről akarhat beszélni, merthogy annak idején épp az ő apjával csinálták meg a bulit.

A maga módján azért kedves és igazságos ember volt. Csak kicsit bolond. A könyvbemutatókon ugyanis, amiket saját maga szervezett és saját maga plakátozott ki hónapról hónapra az egész városban, mert nem bízott senkiben, mindig szervezett egy-egy performanszt. Egyre kevesebben voltak jelen így is, ami érthető persze, ha őszinték akarunk lenni, hiszen megesett olykor, hogy a verőembereivel a közönségbe lövetett – igaz, csak légpuskával, és az is igaz, hogy a fegyverekbe csak papírgalacsinokat töltetett, így nem volt veszélyes az egész, de csípni azért csípett.

A Sztár áruháznál kellett lefordulni a Géza fejedelemhez, az új kocsmához. Egy új kocsma mindig eseményszámba ment Kotordon, habár a városban háromezer-ötszáz helyen lehetett alkoholhoz jutni akkoriban, holott Kotordpata teljes népessége soha nem haladta meg a tízezer főt.

Tímár Géza – a barátainak Vigyor – javasolta Miklóséknak, hogy menjenek oda, nemrég nyílt, állítólag felújítottak valami régi parasztházat, nem is nagyon kellett felújítani, csak kicsit átalakítani. Egész jól megcsinálták, csak még sajnos senki nem ismeri, fel kell futtatni a helyet. – Menjünk – mondta Miklós, mert a város általa látogatott két másik kocsmájában is csak kevesen voltak aznap éjjel. A nyár az utolsókat rúgta, kezdett hűvösebb lenni.

A meghívás nyilván nem elsősorban Miklósnak szólt, de neki mindegy volt, tudta, hogy ez pár ingyen sört fog jelenteni. Miklós egyik rossz tulajdonsága akkoriban az volt, hogy szerette meghívatni magát. Nagyon tehetséges volt ebben. Az invitálás természetesen Évának szólt, aki Miklósnak még mindig a chaten megismert szerelméről mesélt már ki tudja, mióta, vagyis az akkori zűrös, de tulajdonképp eseménytelen szerelmi életéről. Épp egy évvel volt idősebb, mint Miklós, már dolgozott. Valamiért itt maradt, a szüleivel élt, egyébként úszómester volt az Báthory Erzsébet Gyógyfürdőben. A hosszú, hollófekete haja, vékony, arányos termete vonzotta a tekinteteket. Hívták „olaszba”, de nem ment, hívták a Dunántúlra, oda sem. Miklós sokszor merengett azon Kotord felé a hosszú vonatút közben, hogy miért nem. Talán a szülei miatt. Miklós már csak hétvégén járt haza, de persze úgy érezte, annak is egyre kevesebb értelme van. Az emlékek lassan lekopnak az utcák oszlopairól, fáiról, kerítéseiről, ahogy a kutyák csaholása halkul, mikor már egy ideje nem látják, csak az orrukban érzik a kapujuk előtt elsétálót – ilyenek jutottak eszébe, miközben a legyeket nézte, vagy a csillagokat, és hallgatta Évát.

A lányt a városban mindenki meg akarta kapni. A leginkább – már amennyire Miklós ezt hallotta – egy töpszli, majdhogynem törpe, szőke gyerek, aki Vigyor új barátaihoz tartozik és katonatiszt, vagy valami olyasmi.

Erről a társaságról is mennyit mesélt Miki. Egy legendásan összetartó gimnáziumi osztály és azok barátai voltak. Legendáik ugyan nincsenek, és nem is voltak, hacsak az nem számít legendának, hogy hogyan hányták össze a Vasutas Klub vécéjét, vagy hogyan nyertek zsinórban a lábtengó-bajnokságon évekig, mégis legendásnak gondolták magukat. Ezzel nem akartak ők senkinek ártani, nem mintha valaha is érdekelte volna őket más, saját magukon kívül.

Miki mindig is furcsállotta, hogy Vigyorral barátkoztak. A kissé köpcös, kopaszodó Vigyornál legalább két évtizeddel fiatalabbak, saját helyük van a strandon: ez a hely a legnaposabb, ahol a jobb nyugágyak is vannak, azon az oldalán a nagymedencének, ahol működik a zuhanyzó, kevesebb a hangyavár és a legközelebb vannak a büféhez. A Weltraum mozinál, vagy a kamionos Papp Gerzson által üzemeltetett Kávéháznál szintén ez volt a helyzet. Nekik mindenhol volt egy jobb helyük. Foglalták egymásnak, aztán már nem volt kedve az embernek oda ülni.

Nem voltak gonoszak, sőt. Mindenkivel nagyon kedvesek voltak mindig. Miklóssal is. Aki mindig elképedt azon, hogy mennyire szeretik Kotordot, és főleg egymást. Szinte mindannyian a környéken vállaltak munkát. Vagy aki nem, az is minden héten hazajárt a barátnőjéhez, aki természetesen szintén ugyanabba az osztályba járt. Vagy ha ő nem, a barátnője biztosan.

Vigyor mintha tanította is volna őket a gimnáziumban, de Miklós ebben nem volt biztos.

Kocsival mennek az új kocsmába, a felújított parasztház ugyanis Kotord határában volt, nem mintha lennének távolságok Kotordon, kétórás sétával körbe lehet járni az egészet, de eljutni a város központjából a város szélére, ez Vigyornak soknak tűnt.

– A legújabb – mondja Vigyor büszkeségét alig palástolva Évának, miközben lassan kifordul a teljesen kihalt főútra. Miklóssal nem nagyon törődik, aki még mindig azon töpreng, vajon hibát követett-e el azzal, hogy nem válaszolt egy levélre. – Még ki se adták boltban, már töltöm a netről, tolom is CD-re. Az album első dala. Californication.

Felhangosítja.

Láthatólag készült ezekre a pillanatokra, láthatólag úgy érzi, sok múlhat azon, hogy milyen zene megy ez alatt a néhány perc alatt, amíg oda nem érnek a helyre. A visszapillantóban a lányt figyeli. Miközben vezet, a farmerdzsekije felső zsebébe nyúl, meg akarja tudni, ott van-e még a két jegy a Szigligetibe. A szülei bérletesek, de pár napja meghalt a legidősebb Tímár Lajos. Nem érnek rá a színházra, a temetést intézik, jönnek a pesti rokonok is. Viszont nem akarták veszni hagyni a pénzt.

Amikor megérkeznek, éppen a kocsibeálló nagy fekete fakapuját zárja valaki. Mint utóbb kiderül, ő a tulaj, Disznó Sándor, barátainak Disznósajt, vagyis csak Sajti. Futva szalad vissza kinyitni a vaslakatot. Sajti kábé harmincévesnek tűnik, de közelebb van a negyvenhez már. Hátrazselézett hajával olyan, mintha Michael Corleonére akarna hasonlítani. Két kislánya és egy még mindig szép, de már keveset mosolygó felesége van, akik otthon alszanak a kocsma mellé épített új, nagy, sötét házban. Sajti láthatólag boldog: végre vendégek jöttek. A reflektorfényben, ahogy nevet, láthatóvá válik az egyik barnuló foga.

– Mondjátok, mit kértek? – néz Vigyor kicsivel később Miklósra és Évára végtelenül szomorúan. Persze Vigyor mindig szomorúan néz.

Valami furcsa bőrbetegségtől szenved. Néha eltűnik a testéről, néha pedig teljesen ellepi újra. Amikor Miklós megismerte, még ugyanabban az iskolában tanított számítástechnikát, ahol Éva szülei, még együtt volt a feleségével. Most piros, sebes és ráncos a bőre. Épp külön vannak, ki tudja, miért. Egyszer visszament hozzájuk, és mintha a betegség soha nem is lett volna, úgy nézett ki, mint egy újszülött. Miklós nézi a cigit tartó két ujját, a kézfejét (már amennyit a farmerdzseki ráhúzott ujja látni enged belőle). Nagyon hiányozhatnak neki a a felesége.

A Vigyorral érintkezőket kisebb-nagyobb mértékben mindig taszította az elhalt bőrdarabok, gyulladásban lévő fekete-vörös kiütések és hasonlók látványa, embere válogatja, ki hogy mutatta, vagy kit mennyire zavart. Az egykori legendás gimis osztályt például valami rejtélyes oknál fogva egyáltalán nem zavarta.

Vigyor Miklósra néz, várja a választ, Miklós arra gondol, talán meg kellene kérdeznie, hogy fertőző-e a dolog. Miklós mindig rettegett a bőrbetegségektől, tulajdonképp tisztaságmániája is innen ered.

A Géza fejedelem közepén biliárdasztal áll, a sarokban pedig zenegép, a falon hatalmas marhakoponya. Miklós, mikor odamegy a zenegéphez, hogy egy számot válasszon, amely rímel melankolikus hangulatára, undorodva veszi észre: a zenegép üvegén óriási legyet trancsíroztak szét, ráadásul valamiképpen belülről. Ezt először lehetetlennek gondolja, nem érti a látványt, de kicsit más szögből nézve már biztos benne: valamiképp tényleg belülről csaphatták agyon, biztos a zenegépszerelő lehetett, mikor feltöltötte a lemezeket, vagy a borítókat cserélte. Meglátta ezt az egyébként tényleg brutálisan nagy döglegyet az üvegen, aztán egyetlen mozdulattal meg is ölte. Lassúak ilyenkor már, biztosan könnyen sikerült neki – gondolja Miki. Ezután pedig nem söpörte le a tetemet, hanem csak behajtotta az ajtót, rajta a kifröccsent nedvekkel, az üvegre tapadt légyhullával. Mindenesetre most egy kicsit srégen kell válogatni az albumok között.

Éva vodkanarancsot kér, Miklós pedig egy üveg Drehert. Vigyor kényelmetlenül érzi magát. – Még nincsenek itt – mondja hangosan.

Miközben hallgatják a sok lakodalmas szemétből kiguberált számot, Sajti mesél: – Van itt forgalom, főleg hajnalban. Az egyik öreg fuvaros, képzeljétek el, beszarok, csak kicsit lassítja a lovakat, úgy kell futnom a kocsi mellett a feles barackkal, meg a kávéval. Mondjuk pincér voltam, szóval megy. Amúgy haláli az öreg, hajnali ötkor fütyül egy nagyot messziről, kurva hangosan, én veszem a poharat, már töltöm is, aztán ami a csövön kifér. Amíg issza, kocogok mellette, pár szót váltunk, aztán adja a poharakat, veszi az ostort, a lovak közé csap, már megy is.

– Erről jut eszembe – szólal meg Vigyor, aki, Miklóssal ellentétben, láthatólag érdekesnek gondolta Sajti minden szavát –, egyik haverom mesélte, van egy ismerőse, aki postás. A Józsi. Tudod! Az anyja a Gameszban volt varrónő. Dehogynem! Na! Az állandóan a nénikről mesél. Hogy mindig panaszkodnak, folyton fáj valamijük, és mindig van valami pletykájuk. Van egy kedvence, a Kovácsné. Az a Dinnye utcán mindig nézi az ablakból, hogy mikor jön Józsi a biciklivel. Mikor elhaladt a ház előtt, már teszi is fel a kávét, hogy mire fordul, kiszórja mindenkinek a kis nyugdíját, vagy számlákat, képeslapokat, mikor mit, és jön vissza, már ott várhassa a kedvenc postását tálcával, rajta sütemény, sós, édes, vegyesen, és a gőzölgő kávé.

Sajti mosolyog. – Figyelj, Vigyor… – kezdene valamibe, majd hirtelen felkapja a fejét, az ő száma jön. – East17… Mennyit táncoltunk erre, Isteneeem?! – a szó végét elnyújtja, mintha bele akarná lógatni az emlékeibe, Mikinek eszébe jut egyik nagyapja keze, ahogy a háztartási kekszeket mártogatta a teájába.

A Géza fejedelem kocsmárosa lehunyja kutyaszemét. Egy medencebálon van, a nagymedence vize leeresztve, a parton vattacukorárusok, kolbászsütők, világítókarkötő-árusok. Egy tizenöt éves, túlsminkelt, a reáltárgyakból, történelemből és nyelvtanból bukásra álló, de atlétikaversenyeken kiválóan teljesítő ikerpárral táncol. Az egyik magasugró, a másik kosaras. Életük csúcsán vannak Sajtival együtt. Részegek. Sajti dinnyés vodkát ivott őszibaracklével, a lányok kezében vodkanarancs. Eldönti, hogy nem tanul tovább, nem teszi le az érettségit, mint az osztályából páran, inkább az élet császára lesz. Kitanul egy szakmát. Mondjuk az autószerelést. Vagy beáll vasutasnak. Bármit megtehet. Vagy pincér lesz a Kotord étteremben. A lányok gyönyörűek, közrefogják. Az egyikük most, pár évvel később az ágyában szuszog a sötét házban. Igazából a másik tetszett neki.

Míg Sajti emlékezik, Miklós bemegy a vécére, már a kocsiban is vizelnie kellett. Mire visszamegy, megérkezik a legendás osztályból öt-hat fiú. Mérnökök, jogászok, katonatisztek, portások. Sajti sem tartozik közéjük, pár évvel öregebb náluk. Habár egy évig együtt járt velük, lebukott hozzájuk, aztán tovább bukott. De mindig is közéjük valónak érezte magát, és a legendás osztály tagjai is úgy tettek – talán viccből –, mintha befogadták volna maguk közé. A lábtengóbajnokságra is folyton hívták. De azért Vigyort többre tartották. Valószínűleg Vigyor is ezzel nyugtatgatta magát.

Vigyor úgy érezte, mindent meg lehet beszélni ezekkel a srácokkal. Sajti nem mindenhez tudott hozzászólni, de okosan hallgatott, néha letörölte a pultot. És amikor Vigyor beszélt, a legendás osztály tagjai hallgattak okosan.

Tényleg mindent. A kerti budikkal kapcsolatos bizonyos gyerekkori élményeket, az ürítéssel, önkielégítéssel kapcsolatos történeteket, a pók-, illetve patkányiszonyt, a krémek és dezodorok összetevőit, a tojás árát, a cigaretta árát, a sör árát, a benzin árát, a szakdolgozat mint olyan megírásának lehetetlenségét. A cigánybűnözést. Hogy Pest büdös és zsúfolt. A világűr és a történelem végének lehetőségeit. Szóba jött megannyiszor a teremfoci-bajnokság eredménye is, a sporthírek, NB 1 és NB 2, mit csinálnának, ha nyernének a lottón, ne felejtsenek el jelentkezni a babaruhabörzére, ki nyerte három éve a gulyásfőzőversenyt Sárszagon, bezavar-e az amatőr rádiózás a rendőrség frekvenciájába, vagy, más szavakkal, Rambó tudja-e, hogy hallgatják, hogy hol járőrözik. Vajon sejti-e, hogy így el tudják kerülni. (Szóba került Kis Komondor esete is, akit Rambó a héten elkapott, és hiába akarta lefizetni a „yardot”, a yard hajthatatlan volt, mert már vadászott a zöldséges fiára, hiszen „Kis Komi, az a fasz” úton-útfélen híresztelte, hogy a rendőrök a zsebében vannak, főleg, mikor pulykára itta magát. Aztán valaki hozzáteszi, hogy a vérvételnél Kis Komi megpróbálta az orvost is lefizetni, hogy az a saját vérét vegye. Elkerekedett, kétségbeesett szemekkel nyögte a szavakat. – Szúrd meg, szúrd meg magad! – mondta állítólag, miközben a marék húszezrest nyújtotta a sápadt, kialvatlan orvosnak. – Nesze! Vedd már el! – De az orvos csak nézte a pénzt…) Aztán megbeszélik a gombfocibajnokságukat is, a félrelépéseket, és persze a kotordi járdák általános, egyébként kétségbeejtő állapotát.

Sajti szerette őket. Pár órája küldött nekik egy üzenetet. Azok még megittak két kör felest, mielőtt kocsiba ültek, és egyikük Volvójával átsuhantak a haverjukhoz. „Gyertek át a Gézába, vendégeim vagytok egy Jägerre. Meghozták az új zenegépet.”

Volt valami, amit Sajti nem mondott el nekik. Mégpedig az, hogy sötétedés után pár perccel, ezelőtt hét-nyolc órával a Géza fejedelem tulajdonosa a családi Suzuki volánjához ült, majd a volánra dőlve sírni kezdett, ott zokogott percekig. Ezek után egy hirtelen ötlettől vezérelve kitolatott a garázsból. El akart menni Kotordról. Nem tudta, hova, nem tudta pontosan, miért, csak el, minél messzebb. Az utca végéig jutott, ott fogyott ki a benzin, Kotord határában. Onnan írta az sms-t. Egész este azt tervezte, arra készült, hogy megkéri Vigyort, vontassa haza.

De hiába tervezgette, várta a megfelelő alkalmat Sajti, egyszer csak azon kapta magát, hogy elszaladt az idő, már hajnali kettő is elmúlt, és a legendás gimnáziumi osztály néhány tagja, akik tiszteletüket tették a Géza fejedelemben, egyszerűen eltűntek. Az egyik pillanatban még ott röhögtek együtt, a másikban már üres volt az egész kocsma. Éva sem volt már sehol, a lányt Vigyor vitte haza kocsival, mert a város másik végében lakott.

Hajnali kettőkor Sajtin kívül már csak Miklós maradt ott, várta a számokat, amiket kikért a zenegépen és bosszankodott, hogy még mindig East17 dalok mennek.

Végül Sajti előbb arra kéri meg, hogy tegyék fel együtt a székeket, majd arra is, hogy tolják haza ketten a Suzukiját. Miközben pedig a Suzukit tolják, aminek a részleteivel Sajti még mindig adós, Miklós – maga sem tudja, pontosan miért, hisz alig ismeri Sajtit – megkérdezi tőle, vajon szerinte hiba volt-e nem válaszolni arra a levélre, amelyben egykori gimis barátnője megkéri, mégis folytassák, jöjjenek újra össze. Sajtit meglepi Miklós kérdése. Már az furcsa, hogy ők ketten a határban egy kocsit tolnak. Sosem beszélgettek azelőtt, és ezután sem fognak. Sajti megáll az alföldi pirkadatban, láthatólag nagy hatást akar elérni. Vár, gondolkodik. – Persze! – mondja végül, és közben olyan komolyan néz, amennyire még életében soha. – Persze, hogy hiba volt, Mikikém.