Michel Houellebecq

Behódolás

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Michel Houellebecq and Flammarion, Paris, 2015

Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2015

Felelős szerkesztő Szegő János

A borítót Pintér József tervezte

A verseket fordította Tótfalusi István

ISBN 978-963-14-3278-7

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I.

Zörömbölő zajt hallott, s ez visszahozta a Saint-Sulpice-be, a kórus széjjeloszlott, a templom bezáródni készült. Ejnye, illett volna, hogy megpróbáljak imádkozni, mondotta; többet ért volna, mint így a széken, beleálmodozni a semmibe; de imádkozni? Nincs kedvem hozzá; kerülget a katolicizmus, fejembe száll az ő tömjénes és viaszszagos levegője, lézengek körülötte könnyekig megindítva imáitól, s velőmet facsarják zsoltárai és énekei. Életemet megutáltam alaposan, nyűg vagyok magamon, de ettől odáig, hogy más életmódot folytassak, messze van! Meg aztán… meg aztán… ha fel is zavarodom a templomokban, újra kiszáradok, megfanyalodok, amint kilépek. Alapjában véve, szólt magához, midőn felállt és kifelé indult néhány hívő mögött, kiket az őr terelt az ajtó felé, alapjában véve, szívemet már összeszárasztotta, kicserezte a züllött élet, nem vagyok jó semmire a világon.

(J.-K. Huysmans: Úton,

Várkonyi Nándor fordítása)

Bús ifjúságom évei alatt Huysmans végig mellettem állt mint társ, mint hűséges barát; soha nem kételkedtem benne, soha nem estem kísértésbe, hogy elhagyjam őt, és más téma után nézzek; majd 2007-ben, egy júniusi délutánon, miután sokáig vártam, és talán az elfogadhatónál hosszabban is elhúztam az időt, a Paris IV – Sorbonne bírálóbizottsága előtt megvédtem Joris-Karl Huysmans, avagy menekülés az alagútból című doktori értekezésemet. Rögtön másnap reggel (sőt talán már aznap este, de ebben nem vagyok biztos, mert a doktori védésem estéjét magányosan és nagyon részegen töltöttem) tisztán láttam, hogy az életem egy szakasza – és valószínűleg a legjobb szakasza – véget ért.

Így állnak ezzel a mi – egyelőre még nyugati és szociáldemokrata – társadalmainkban mindazok, akik befejezték a tanulmányaikat, bár a legtöbben nem azonnal vesznek róla tudomást, mert hipnotizálja őket a pénz iránti vágy, vagy a fogyasztás vágya; azon egyszerűbb lelkeket ejti rabul, akik a lehető legdurvább függésben élnek egyes termékektől (de ezek vannak kisebbségben, a többséget tisztán és egyszerűen a pénz, e „fáradhatatlan Próteusz” bűvöli el), de leginkább az a vágy vadítja meg őket, hogy bebizonyítsanak valamit, kívánatos társadalmi státust kaparjanak ki maguknak egy olyan világban, amelyről azt hiszik, azt akarják hinni, hogy versengésre épül, és különféle ikonok: sportolók, divattervezők, webdizájnerek, színészek és modellek példájából veszik hozzá a lendületet.

Különböző lelki okokból, amelyeket sem tehetségem, sem kedvem kielemezni, én jelentősen eltértem ettől a sémától. 1866. április 1-jén az akkor tizennyolc éves Joris-Karl Huysmans munkába állt mint hatos besorolású hivatalnok a Belügyi és Kultuszminisztériumban. 1874-ben Fűszeres dobozka címmel saját költségén kiadatta prózaverseit; a kötetnek alig volt visszhangja, leszámítva egy kifejezetten baráti hangú cikket, Théodore de Banville írását. Mint látható, Huysmans belépője az életbe nem sikeredett különösebben látványosra.

Hivatalnokélete, általánosabban véve maga az élete is, szép lassan telt-múlt. 1893. szeptember 3-án Becsületrenddel tüntették ki a köznek tett szolgálataiért. 1898-ban nyugdíjba vonult, miután – a személyes ügyekre fordított, rendelkezési állományban töltött időt is számba véve – ledolgozta az előírt harmincévnyi szolgálati időt. Időközben valahogy megoldotta, hogy mindenféle könyveket írjon, és e könyvek alapján én majd száz évvel később barátomként tudjak tekinteni rá. Sok mindent, talán túl sokat is összeirkáltak már az irodalomról (és a területre specializálódott egyetemi oktatóként úgy vélem, én az átlagnál alkalmasabb vagyok rá, hogy beszéljek róla). Pedig nem különösebben nehéz meghatározni, mitől olyan egyedi az irodalom, a szemünk láttára pusztuló Nyugat egyik legfőbb művészete. Az irodalomhoz hasonlóan a zene is ábrázolhat felindulást, érzelmi kibillenést, bánatot vagy mindent elsöprő eksztázist; az irodalomhoz hasonlóan a festészet is kelthet csodálatot, és indíthat arra, hogy frissebb tekintettel figyeljünk a világra. Ám csak az irodalom adhatja meg azt az érzést, hogy kapcsolatba léptünk egy ember szellemével, a szellem egészével, nagyságával és gyöngeségével, korlátaival, kicsinyességével, fixa ideáival, hiedelmeivel együtt; mindazzal, ami megindítja, érdekli, felizgatja vagy undorral tölti el. Csak az irodalom teszi lehetővé, hogy kapcsolatba lépjünk egy halott emberrel, közvetlenebbül, teljesebben és mélyebben, mint egy élő baráttal egy beszélgetés során – bármilyen mély és tartós legyen is egy barátság, beszélgetés közben az ember soha nem adja ki úgy magát a másiknak, mint amikor egy üres papír előtt ül, és egy ismeretlen címzetthez intézi a szavait. Tehát, bár az irodalom esetében a stílus szépségének, a mondatok zeneiségének természetesen megvan a maga fontossága, és a szerző gondolatainak mélysége és eredetisége sem elhanyagolható, egy író mindenekelőtt emberi lény, aki jelen van a könyveiben, és végeredményben nem sokat számít, hogy nagyon jól vagy nagyon rosszul ír, a lényeg az, hogy ír, és hogy igazán jelen van (érdekes, hogy egy ilyen egyszerű, és látszólag ily kis mértékben korlátozó követelmény valójában milyen erőteljes korlátozást jelenthet, és hogy ezt a nyilvánvaló és könnyen tetten érhető tényt oly kevéssé aknázták ki a különböző iskolák filozófusai: ugyanis az emberi lények valójában nem egy adott létezés-minőséget, hanem egy adott létezés-mennyiséget birtokolnak, így mind egyformán jelenvalók; mégsem ez a benyomásunk támad, ha néhány évszázad távolából szemléljük őket; és ahogy oldalról oldalra haladunk a szövegben, melyet inkább az idő szelleme diktált, mintsem egy különálló személyiség, gyakran a szemünk láttára foszlik széjjel egy megragadhatatlan, egyre szellemszerűbbé halványuló és névtelenebb lény). Éppen ezért: egy könyv, amelyet szeretünk, lényegében olyan mű, amelynek az íróját szeretjük, szívesen találkozunk vele újra, szívesen töltjük vele napjainkat. Én a doktori értekezésem megírásának hét éve során végig Huysmans társaságában, gyakorlatilag állandó jelenlétében éltem. Huysmans a Suger utcában született, utána a Sèvres és a Monsieur utcában lakott, a Saint-Placide utcában halt meg, és a Montparnasse temetőben helyezték örök nyugalomra. Tulajdonképpen Párizs 6. kerületében zajlott majdnem az egész élete – míg szakmai életének harminc évét a Belügyi és Kultuszminisztérium irodáiban töltötte. Akkoriban én is a 6. kerületben laktam, egy nyirkos és hideg, de főleg nagyon sötét szobában – az ablak egy szűk belső udvarra, szinte tárnára nyílt, már délelőttől égetni kellett a lámpát. Szenvedtem a szegénységtől, és ha válaszolnom kellett volna az egyik olyan kérdőívre, amelyek segítségével rendszeresen megkísérelték „kitapintani az ifjúság ütőerét”, az életkörülményeimet „elég nehéz”-nek minősítettem volna. És mégis, a doktori védésem utáni reggelen (sőt talán még aznap este) az volt az első érzésem, hogy valami felbecsülhetetlen dolgot veszítettem el, amiben nem lesz részem többé soha: a szabadságomat. A haldokló szociáldemokrácia végső maradványainak – egyetemi ösztöndíj, különféle kedvezmények és társadalmi előnyök, középszerű, de olcsó étkezés az egyetemi menzán – köszönhetően egy magam választotta tevékenységnek: egy baráttal való intellektuális kapcsolattartásnak szentelhettem a napjaimat. Ahogy André Breton találóan megjegyzi: Huysmans humora kivételesen nagystílű humor: lélegzetvételnyi előnyt ad az olvasónak, és lehetővé teszi, hogy jó előre mulathasson magán a szerzőn is, nyafogós, keserű vagy nevetnivaló leírásain. És én bárki másnál több hasznot húztam Huysmans nagystílűségéből, miközben remuládmártással leöntött zellert vagy tőkehalpürét vettem magamhoz a kórházi fémvályúk rekeszeiből, amelyeket a Bullier egyetemi menza bocsátott a szerencsétlen delikvensek rendelkezésére (akiknek láthatólag nem volt hová menniük, akiket nyilván nem engedtek be egy magára valamit is adó egyetemi menzára, de azért még volt diákigazolványuk – azt nem lehetett elvenni tőlük), mert ilyenkor eszembe jutottak Huysmans jelzői – elkeserítő sajtok, félelmetes naphal –, és elképzeltem, mennyire megihlették volna őt, akinek nem volt dolga ilyesmivel, ezek a börtönhöz méltó fémvályúk, és egy kicsit kevésbé éreztem magam boldogtalannak és magányosnak a Bullier egyetemi menzán. De mindez most véget ért – általánosabban véve: az ifjúságom ért véget. És hamarosan (nyilván nagyon gyorsan) el kell kezdenem a szakmai beilleszkedést. Ez egyáltalán nem tett boldoggá.