Borítószöveg

Sárközy Tamás szerint a második Orbán-kormány nem maffiaállam, de nem is önálló, mások számára követendő magyar modell. Úgy véli, meg kellene szüntetni a „túlzáskormányzást”, véget kell vetni a szakadatlan forradalomnak és a szükségtelen nemzeti szabadságharcnak. Stabilizálni kell az állam működését, meg kell szüntetni a kaotikus, gondolatnál is sebesebb frakció-törvényhozást. A kormányzás terén is középútra kell kerülni – nemzeti kormányzást kell megvalósítani, az Európai Unió gazdasági és jogi alapértékeinek tiszteletben tartásával.

Sárközy Tamás legújabb könyve átfogó képet ad a második Orbán-kormány teljes kormányzati ciklusáról, és érzékelteti a 2018-ig terjedő kormányzati periódusban fennálló lehetőségeket.

A hatalom sose szerette, ha valaki középen áll – Szolón törvényben rendelkezett arról, hogy az ilyen szedje a sátorfáját Athénból. Sárközy Tamás évtizedek óta nem hajlandó egyik oldalra sem állni. „Harag és részrehajlás” nélkül értékel; ugyanolyan higgadtan mond véleményt a „gondolatnál is gyorsabb jogalkotásról” vagy az „irányított nemzeti kapitalizmusról”, mint a stadionépítési programról vagy a várható jövőről. Az ilyen vagy olyan előjelű populista summázatokhoz szokott választópolgár nem győz csodálkozni: jé, ezt így is lehet nézni? Egészen egyedi hangvétel ez a szakmaiságot és bírálatot hol kedélyes, hol cinikus megjegyzésekkel ötvöző stílus, benne az érintettség (szem- és fültanúság) váratlanul fel-felbukkanó adomáival.

Tábori Zoltán

SÁRKÖZY TAMÁS

KÉTHARMADOS

TÚLZÁSKORMÁNYZÁS

AVAGY

GÓLERŐS CSATÁR

A MÉLY TALAJÚ PÁLYÁN

PARK KÖNYVKIADÓ

Copyright © Sárközy Tamás, 2014

© 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Második kiadás

ISBN 978-963-355-193-6

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Tábori Zoltán

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó

A névmutatót készítette Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka

Tördelte Malum Stúdió

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Csak egy nap a világ, csak egyetlenegy csók az életünk.

Ki tudja, mi vár ránk, ki tudja, holnap mire ébredünk.”

VASZARY JÁNOS

TUDNIILLIK „BÁRMI MEGTÖRTÉNHET”

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

Mit értünk ebben a munkában kormányzáson?

1. A kormányzás körülhatárolása

2. A kormányzó szervek mint a kormányzás szervezeti alanyai

3. Kormányzás a közjó szolgálatában

4. Kormányzati közpolitika, közigazgatás-irányítás és közintézmény-menedzselés hármas egysége

5. Stratégiai és operatív, formális és informális kormányzás

6. Kormányzati technológia, stílus, nyelvezet

7. A kormányzás értékelése

I. RÉSZ

Előzmények – mint a második Orbán-kormány működését részben meghatározó tényezők

I. fejezet

Személyiségjegyek – a családból-diákkorból származó adottságok

A „csapat” összetétele, világlátása és stílusa

II. fejezet

Az első Orbán-kormány öröksége

Folytatás megnövekedett lehetőségekkel

III. fejezet

Elhervadt rendszerváltozás, túlterhelt jogállam, túlépített ellensúlyrendszer, működésképtelenné váló demokrácia

1. Csalódás a rendszerváltozásban

2. Szuperjogállami államszervezet csekély hatékonysággal

3. A balliberális blokk totális bukása 2006 ősze után

II. RÉSZ

A második Orbán-kormány kormányzásának folyamata és elvi alapja

IV. fejezet

A kormányzás menetéről

1. A kormányzati ciklus egysége

2. Az indulás és a megalapozás

3. Az Alaptörvény hatálybalépésétől 2013 nyaráig

4. A megszilárdulás időszaka 2013 nyarától a 2014. áprilisi hatalmas választási győzelemig

V. fejezet

Az új rendszer ideológiai-közjogi alapja: a nem egészen gránitszilárdságú Alaptörvény mint félforradalmi, félkartális-féltörténeti, elsődlegesen politikai alkotmány

1. Az „aggályos” gyorsított előkészítés és elfogadtatás

2. Az Alaptörvény szellemisége

3. A történeti alkotmány ellentmondásos beépítése egy kartális alkotmányba

III. RÉSZ

A ténylegesen elnöki kormányzás összetevői

VI. fejezet

A kormányzás szerkezete

1. Általános jellemzők – a kormányzás hármas felépítése

2. A „formális” kormány összetétele – integrált minisztériumok

3. A kormányzati vezetők jogállása

4. A parlamenti kormányzás

5. A civilekkel partneri (nem) kormányzás unortodox módra

VII. fejezet

Elkülönült hatalmi ágak ellensúlyi szerep nélkül

1. Mi minősül önálló hatalmi ágnak?

2. Köztársasági elnök

3. Az Alkotmánybíróság – hatáskörszűkítés, -bővítés némileg pártosan

4. Az egységes ombudsmani rendszer – az alapvető jogok biztosa

5. Igazságszolgáltatás

6. Információs hatalom – médiafelügyelet

7. Gazdasági hatalmi ágak – Számvevőszék, Költségvetési Tanács, jegybank, versenyhatóság

8. Összefoglalás: az ellensúlyok jelentős csökkenése

VIII. fejezet

A jogállamiság-felfogás megváltozása, avagy a jogállamiság korlátozása

1. Az új jogállamiság-felfogás lényege

2. A gondolatnál is gyorsabb, nagyon nem minőségi jogalkotás

3. Egy viszonylagos kivétel – az új Polgári Törvénykönyv

IV. RÉSZ

A gazdasági-társadalmi-kulturális élet átformálása állami közpolitikai beavatkozással

IX. fejezet

Törekvés egy félállami-félpiaci gazdaság létrehozására

1. A gazdasági alkotmányosság változása

2. Irányított nemzeti kapitalizmus

X. fejezet

Ideológiai váltás emlékezetátépítéssel

1. Történelemszemléleti revízió

2. Térfoglalás az oktatásban-kultúrában

XI. fejezet

A sport mint nemzetstratégiai ágazat

1. A sport kormányzati (indokolt/indokolatlan) kiemelése

2. Az alapvető nemzetközi sporttendenciák és az ezekre való kormányzati reagálás

3. A sportirányítás és a sportfinanszírozás új rendszeréről

4. Stadionépítés – labdarúgás – Felcsút – „VIP-páholy”

Zárógondolatok

Értékelés: És mi a jövő?

1. Folytatás következik – a nemzeti államcentrikus kormányzás folytatása

2. Folytatás következik – a de facto prezidenciális kormányzás folytatása

3. Az ugyancsak populáris vád: gengszterek uralma

4. A folytatás lehetséges két útja

ELŐSZÓ

Ez a könyv a Magyarország kormányzása 1978–2012 című munka folytatásaként is felfogható, bár nem teljesen erről van szó. A hivatkozott előző munka 1978-cal indul, és majd 35 év kormányzását fogja át. Arról szólt, hogy a kádári szoft diktatúra sajátos párt–állami kettős kormányzásától kiindulva az újkapitalista konfliktusos demokrácia rendszerváltozás utáni, húszéves kormányzásán át hogyan jutottunk el a 2010-es „fülkeforradalommal” egy sajátos vezérdemokrácia-felfogás jegyében történő kormányzás négy évéhez. A korábbi könyv csak a második Orbán-kormány indulásáról tudott beszámolni, az első másfél évről, amely alapján teljes körűen megítélni az új kormányzati rendszert még nem lehetett. Jelen munka viszont egy teljes kormányzati periódusról szól, összességében kívánja értékelni a 2010–2014 közötti kormányzati ciklust, azt a sajátos de facto prezidenciális, mindent megváltoztatni-átalakítani kívánó populáris és radikális politikai kormányzást, amelyet Orbán Viktor a parlamenti kétharmados többség bázisán négy év alatt megvalósított, és amelynek csak az induló kontúrjait lehetett láttatni az előző monográfiában az olvasóval.

A 2010–2014-es kormányzati periódus elemzése azért is fontos, mert a második Orbán-kormány nyíltan tagadja a rendszerváltozás utáni, szerinte „két zavaros évtizedet”, és átfogó változásokra törekedett az államélet, a társadalom és a gazdaság, valamint a kultúra és az ideológia szinte valamennyi területén. A világválságra és a „bukott baloldal” sötét hazai múltjára hivatkozással a választásokon megszerzett parlamenti kétharmad birtokában egészen másként kezdett kormányozni, mint ahogy ez az előző húsz évben szokásos volt (unortodox kormányzás). Ezt a kormányzást ellenfelei „posztkommunista maffiakormányzásnak”, „kannibálkormányzásnak” is nevezik (lásd a Magyar Bálint szerkesztette Magyar Polip című könyv tanulmányait), híveik viszont egy végre valóságos „népbarát” nemzeti kormányzásnak, valódi rendszerváltozásnak, amely új magyar „modell”, szinte „recept”, „minta” is lehet az egész „impotens”, „dekadens” Európa kormányai számára, amelyet a magyar szabadságharc talán megújíthat (munkaalapú nemzeti illiberális állam). Mi vagyunk a bokréta – talán már nem az egész világ, hanem csak – Európa kalapján. (Lásd a Nemzeti Érdek című folyóirat 2013/3. számának a magyar modellről szóló tanulmányait.) Szerintem viszont egyik megközelítés sem valós.

Ez a munka is kormányzástani (governológiai) elemzés, kifejezetten a kormányzás szervezeti-technológiai és stílusbeli elemzésére koncentrál, és ezért csak érintőlegesen foglalkozik szakpolitikai-szakigazgatási kérdésekkel, így pl. a gazdaságpolitikával, a kultúrpolitikával avagy a külpolitikával. Ezekről is szó lesz, hiszen ezeken a fontos részterületeken is megnyilvánul a Fidesz–KDNP-kormányzás filozófiája, illetve technikai jellemzői, de a részletes szakpolitikai elemzés nem ennek a munkának a feladata. Más a helyzet a jogalkotással, hiszen az Orbán-kormányzattal szembeni belső és nemzetközi kritika egyik központi eleme a jogállamiság lerontásával kapcsolatos bírálat. Ezért részletesen elemezni fogom az Alaptörvényt, a sarkalatos törvényeket és a jogalkotás alapvető tendenciáit. Külön fogom elemezni a kormányzati ciklus szerintem legjelentősebb jogalkotását, az új Polgári Törvénykönyvet, amely eddig zömmel elkerülte a szélesebb értelmiségi közönség figyelmét, holott szerintem ez a kifejezetten liberális kódex – amelynek előkészítése és tartalma jól mutatja az orbáni kormányzás belső ellentmondásait – lesz talán a legmaradandóbb a 2010–2014 közötti periódus több mint nyolcszáz törvénye közül. Miután pedig az Orbán-kormány – elődeivel ellentétben – nemzetstratégiai ágazattá tette a sportot, mintegy kormányzása zászlóshajójának nyilvánította, részletesen fogok foglalkozni az Orbán-kormány sportpolitikájának előnyeivel-hátrányaival, eredményeivel és kudarcaival.

A könyv kéziratát 2014. szeptemberében zártam. A kézirat lezárásakor – a választási eredmény, azaz az újabb kétharmados Fidesz-győzelem birtokában – már meg lehetett ítélni, mennyire és mennyiben folytatódik a 2010-ben bevezetett kormányzás. Egyértelmű: Orbán Viktor folytatást ígér. Ahhoz azonban, hogy megítéljük, mit fog folytatni, a 2010–2014 közötti időszak objektív, tárgyilagos – az elfogult, „táborhoz” tartozási logikát és érzelmeket kerülő – értékelésére van szükség. Nem hiszem ugyanis, hogy igaza van G. Fodor Gábornak, amikor azt állítja, hogy aki politikáról ír, az szükségképp pártos, és aki magát objektív elemzőnek tekinti, az automatikusan baloldali (HVG.hu-interjú, 2013. november 25.). A vakhit, az elkötelezettség tudniillik „felzabálja” a tisztánlátást, az előnyök és hátrányok mérlegelésén alapuló racionális értékelés lehetőségét. Egy ilyen értékelés alapján szeretnék a könyv végén valamennyit a jövővel is foglalkozni.

Ez a munka a feldolgozás módjában és stílusában hasonlít is az első könyvre meg nem is. Nyilván – hiszen négy évről van szó – kisebb a terjedelme, csekélyebb irodalmat dolgoz fel (különös tekintettel voltam az első könyv lezárása után megjelent legfrissebb tanulmányokra). Nem kívántam megismételni a korábbi könyv I. részét, amely a kormányzás fogalmáról, alkotóelemeiről, szintjeiről és módszereiről szól, csak minimális kormányzástani bevezetést iktattam be ebbe a munkába. Aki a kormányzás általános irodalmára vagy a magyar kormányzás utóbbi harmincéves történetére kíváncsi, a korábbi könyvhöz nyúlhat vissza. Emellett e négy év kormányzása tekintetében jóval kevesebb a bennfentes információm, mint a korábbi kormányzati periódusokban. Az elmúlt négy év alatt alapvetően szakjogászi munkákkal foglalkoztam, így a kormányzás terén kívülálló elemzővé váltam, amelynek negatívuma a kevesebb sztori, pozitívuma a kevesebb személyi érintettségből adódó elfogultság.

A törekvésem azonban változatlan: a szavak klasszikus értelmében vett liberális, azaz toleráns, megértő polgári beállítottsággal a tények alapján objektíven elemezni négy év kormányzásának előnyeit és hátrányait. Változatlanul egy logokrata-technokrata jogász munkájáról van szó, aki nem szimpatizál a politikai populizmussal, a plebejus kormányzással szemben a kormányzást nemcsak küldetésnek, hanem (nemcsak politikai) szakmának is tartja, és ebben az értelemben elitista. Megtartottam – hiszen belőlem jön – a sztoikus-cinikus tárgyalásmódot is (G. B. Shaw mintájára lehetőleg jóindulatúan). Ez a könyv is egy kicsit kormányzástani-jogi szakmonográfia, kicsit azonban az irodalomhoz közelítő, szélesebb értelmiségi közönségnek szánt dolgozat.

Ebben a munkában nem talál az olvasó arcképcsarnokot, bár a sajtóban a korábbi könyvnél erre figyeltek fel a legjobban. Részben azért, mert a tárgyalt kormányzati periódus alapvető szereplőiről – így főleg a négy év meghatározó személyiségéről, Orbán Viktorról – a korábbi könyvben már írtam portrét, azt ma is fenntartandónak tartom (nem tigris, mint Lengyel László minősítése alapján a Heti Válasz címlapján látható, hanem Akela, a farkasvezér A dzsungel könyvéből, bár Szőcs Géza Tarzannak nevezi). Igazából nagyon kevés új meghatározó arc bukkant fel az elmúlt négy évben – mondjuk Lázár, Rogán, Szijjártó az egyik, Mesterházy, Bajnai, Szigetvári a másik oldalon. Őket is ismerem, de ismereteim nem olyan mélyek, hogy megfelelő jellemrajzot tudjak róluk készíteni.

Tartalmilag pedig a véleményem változatlan: meg kell szabadulnunk az inga kétoldali kilengésétől, mind a hatékonytalan szuperjogállam és a demokratikus düh, mind pedig a korlátozott jogállamiság és a demokráciadeficit túlzásaitól, és középútra kell kerülnünk az államfelfogás és a kormányzás tekintetében is. A governance-t és a governmentet össze kell egymással egyeztetni, nem pedig szétválasztani: azaz government kell, de a governance módszereivel. Az állam egy polgári társadalomban csak másodlagos tényező lehet, ugyanakkor a valós közfeladatok terén legyen erős, hatékony. Ez esetben lehet a kormányzás valóban „intelligens” (Stumpf István). A polgári állam csak intézményrendszereken keresztül kormányozhat, de az intézmények élén megfelelő, döntésképes vezetőknek kell állniuk, azaz az intézmények és a személyiségek összeegyeztethetők. A polgári állam versenyelvű, semmilyen kormányzat nem betonozhatja be magát, mert a kormány nem azonos a nemzettel, az országgal (bár persze azt kell szolgálnia), és csak igen jelentős korlátok között határolhatja be a következő kormányok mozgásterét. Az ország vezetése nem szakíthatja ki magát a globális világgazdaságból, tudomásul kell vennie a fiskális turbókapitalizmust (minden hibája, válságai ellenére). Lehet, sőt biztos, hogy a Kelet, Kína, India jön felfelé, de azért az „új világrend” kialakulása, a világgazdaság súlypontjának keletre való áthelyeződése feltehetően évszázados folyamat lesz, és a magyarok túlnyomó többsége egyelőre a Nyugathoz, a nyugati civilizációhoz szeretne tartozni, mégpedig inkább annak északnyugati és nem délkeleti változatához. Az európai integráció elmélyítése igenis összeegyeztethető a magyar nemzeti érdekekkel. Milyen gyarmat az, amelynek a beruházásait úgy kilencven százalékban az állítólagos gyarmatosító finanszírozza? Nyilván a mi kis rom(os) kocsmánk mély talajú pályáján nehéz kormányozni, de azért nincs szükségünk sem laboratóriumi kísérletekre, sem szabadságharcra, hanem stabil, nyugodt, kiegyensúlyozott, a valódi közjót-közérdeket szolgáló „normális”, az európai polgári értékeknek megfelelő nemzeti kormányzást szeretnénk. Hiába tagadja ezt sok politikus, igenis van középút, és reményeim szerint Magyarország előbb-utóbb el is fog jutni középre.

Ez a könyv feltehetően a szerző utolsó tölténye a kormányzás terén (nem éppen Moldova-módra), és ezért is érvényesül benne Déry Tibor igazsága: „ítélet nincs”.

A szerző köszöni Domány András baráti szívességét még kiadatlan eseménynaplója rendelkezésre bocsátásával, valamint Vadász Anikó és Fogarasi  Amaril technikai segítségét.

Budapest, 2014. szeptember 

Sárközy Tamás