Borítószöveg

Ez a „szélesvásznú” történet a kommunista büntető-táborokról szól, áldozatokról és kínzóikról, a magányról, mint önvédelmi módszerről – egy olyan rendőrállammal szemben, amely uralkodik az egyén felett és életének minden percét ellenőrzi.

Miután megismerte a börtön iszonyatát és a munkatáborokat, főhősünk semmire sem emlékszik korábbi életéből. Bábjátékosként tengeti jelentéktelen életét. Múltjának titkához azonban egy másik, új titok is társul, amelynek megfejtése talán utat mutat a saját valódi történetéhez.

Az 1975-ben született Lucian Dan Teodorovici az új román prózaíró-nemzedék markáns képviselője, műveit számos európai nyelvre lefordították. Ez a regény az első szépirodalmi mű, mely kísrletet tesz az egykori román büntetésvégrehajtás ábrázolására.

– részlet –

Libri Kiadó
Budapest

Copyright © 2011 by Editura Polirom
Hungarian translation © Karácsonyi Zsolt, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Lucian Dan Teodorovici: Matei Brunul
Editura Polirom, Iaşi, 2011

A fordító a műfordítás ideje alatt
a Román Kulturális Intézet műfordítói ösztöndíjában
részesült.

ISBN 978-963-310-650-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Szerkesztő Papp Sándor Zsigmond
Korrektor Füzesi István
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Pais Andrea
Nyomdai előkészítés Tamás László
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0

1. fejezet

Innen, a Trancu-híd felől, fényesnek tűntek az épületek. Az új tömbházak csoportja körül még ez a halovány márciusi hó is majdhogynem összefüggő fehérséggel takarta be a sarat, az utcákat, sétányokat. Az épületek, legalábbis a városnak ezen a részén, meglehetősen különböztek attól a helytől, ahol hónapokon, közel egy éven át az emlékeit szedegette össze, s melynek homlokzatát csak kilépéskor szemrevételezte meglepetten. Az épület külső képétől Barna hosszú időre megdermedt, jobb kezében az elernyedt Vasilachéval.

Vasilache bábfeje finoman megrezdült a híd árkádja alatt.

Most, akárcsak akkor – megdermedt a látványtól, a gondolatok már azelőtt szétfutottak, hogy mondattá vagy elképzeléssé állhattak volna össze. Aztán egy kéz nehezedett a vállára. Hátrafordult, Vasilache pedig vonaglani kezdett a híd alatt, emelkedett néhány centit, majd még többet, fél métert is talán. A rendőr áthajolt a korláton, az odalent remegő marionettre nézett, aztán ismét Barnára:

– Azt kérdeztem, mit csinálsz itt?

Tudta, hogy válaszolnia kell. Nem is a hideg, a félelem miatt reszketett. Tudta, hogy muszáj mondania valamit, mert a hosszú hallgatás felbőszítheti a másikat. De abban a pillanatban valahogy egyetlen gondolat sem akart szavakká alakulni.

A korlát felé fordult és magyarázatképpen Vasilachéra mutatott. Csend. A rendőr is a híd alá tekintett, aztán újra Barnára, aki néhány újabb zavart pillanat után végre kinyitotta a száját. De csak azért, hogy elmondjon valamit, amit nem kellett volna elmondani.

– Kihoztam sétálni.

– Sétálni – fújtatott a rendőr. – Bolond lennél, vagy mi…? Sétálni egy bábuval?

– Vasárnap van – tette hozzá Barna, mintha ez mindent megmagyarázna.

Minden vasárnap kijárt Vasilachéval, ezt szerette volna mondani. Nem zavarták a többiek, az sem, hogy az emberek az utcán bolondnak hiszik, megszokta már. Ez a földi mennyország sem tökéletes, de ha tudod, hogy miként kell élni benne, olyan nagy baj már nem érhet. Megtanulta, hogy ne figyeljen a beszólásokra, nevetésekre, még a gyerekekre se, akik káromkodtak, vagy néha meg is dobálták valamivel. A rendőrökkel már bonyolultabb volt a helyzet.

Néhány hónappal korábban éppen az Állami Bábszínház előtt állították meg ketten, amikor Vasilachét mutatta meg a színházból kifelé igyekvő gyerekeknek. Vasárnap nem dolgozott, csak a színészeknek volt előadásuk. Akkoriban még félt kószálni a városban, a szabadnapján mégis megállt a katolikus templom udvarán álló bábszínház előtt, a gyerekek megjelenésére várt. Aztán megmutatta nekik Vasilachét. Később viszont, amikor egyre több gyerek vetette a szemére, hogy az ő bábja nem mozog és nem beszél, mint a többi, akiket nemrég láttak a színpadon, Barna felhagyott ezzel a szokásával. De akkor, azon a vasárnapon még nem érezte sem megbántottnak, sem fölöslegesnek magát, nem sírt a garzonlakásában, ahol Vasilachéval osztotta meg a szomorúságát, aki egy párnának támasztva hallgatta némán, kifejezéstelenül. Akkoriban Barna még hitt a gyerekek meghódításában. Amikor viszont elhangzottak az első elégedetlenkedő szavak, amikor azt kezdték magyarázni neki, hogy egy igazi bábu önállóan is mozog, anélkül hogy bárki húzná a lábát tartó zsineget és ide-oda rángatná, már nem tudott mit mondani, ezért úgy maradt, kissé előre hajolva, az enyhén megemelt, lábát a semmibe lógató Vasilachéval, akit jobb kezével tartott maga előtt és meredten nézett a három-négy csodálkozó, vagy talán csalódott gyerekre és szüleikre. Aztán, ahogy az egyik megfogta anyja kezét, és arra kérte, hogy induljanak el, mert ez a bábu nem beszél, nem tud integetni, képtelen mozgatni a lábát, Barna hirtelen és pánikszerűen hadarni kezdte, hogy ez csak egy fadarab, semmi több, de mintha az űrből érkeztek volna ajkára a szavak, mintha csak élettelen gondolatokat szavalt volna, hangsúlytalanul, amelyek ráadásul oly kevéssé illettek a gyerekekkel folytatott beszélgetéshez. A marionett lelkéről beszélt, gépiesen, szünet nélkül, mintha attól félt volna, hogy ellenkezni kezdenek vagy félbeszakítják. Úgy beszélt, mintha elnézést kérve magyarázna, vagy csak azért szólalt volna meg, mert egyszerűen szükségét érezte a beszédnek, hogy ezzel töltse ki az űrt, amit a marionett mozgáskoordinációjának hiánya keltett.

„Minden marionettnek lelke van – így kezdődött a monológja az Állami Bábszínház előtt –, csak tudnod kell, miként fedezheted fel. Talán, ahogy az embereknél, valahol odabent van. De biztos vagyok benne, hogy egyesek másként neveznék, ezért inkább súlypontnak hívjuk. A marionett minden mozdulata ezen a súlyponton alapul. Ha úgy bánnak vele, ahogy kell, ha a bábszínész már olyan jól ismeri és érzi őt, hogy végül azonosulni tud vele, akkor a többi testrész, amelyek voltaképpen csak emelők és ingák, az általa kívánt irányba mozdulnak el. A nehézkedési erő teljesíti kötelességét. Az embernél a lélek helye ismeretlen. A marionett lelkét azonban könnyű megtalálni, mert az nem más mint a súlypontja. Az határozza meg a mozgást, a cselekvést, és tulajdonképpen az életét is. A marionett élete a bábszínész kezében van. Nem uralkodhatsz a báb felett, semmiképp se érheted el, hogy kedved szerint éljen, ha a lelkét nem tudod irányítani, függetlenül a helytől, ahol épp tartózkodik. A lélek, vagyis a súlypont…”

Abbahagyta, de nem azért mert észrevette a két rendőrt, akik egyre közelebb értek a csoportosuláshoz, és nem is azért, mert azok az értékes és kissé mesterkélt szavak végül már neki sem tűntek megfelelőnek egy ilyen közönség előtt, azért hagyta abba, mert egész egyszerűen nem tudta hogyan is folytathatná. Hirtelen csend lett – az egyenruhás férfiak csak ekkor indultak el felé. Az egyik, aki a másik felettesének tűnt, kezébe vette Vasilachét, megszemlélte, majd átadta a társának, Barnától pedig az iratait kérte. Nem voltak nála. Azt mondta nekik, hogy az Állami Bábszínházban dolgozik mint karbantartó. „És mit tartasz karban?” „Bábokat.” Nem hittek neki, vagy nem értették, miféle mesterség lehet az. „Szóval nem vagy színész?” – komorodott el a főnöknek kinéző rendőr. „És itt nyerészkedsz? Pénzt szedsz a gyerekektől egy intézményen kívüli előadásért?”

S bár a társulat – számára megváltó szerepet is betöltő – színészei nem csak egy-egy személyes nyilatkozatot írtak alá, de még egy folyamodványt is, amellyel igazolták, hogy Barna nem tart előadásokat személyes érdekből és nem célja a pénzbeli nyereség, és maga az igazgató is behívta a rendőröket az irodájába, megadva nekik a felszolgált rumos kávé receptjét (két csésze barna nedű három csésze kávéhoz, amelyhez legfeljebb négy kiskanál cukrot számoljanak még), és aztán fél órán át, vagy még annál is tovább magyarázta Barna helyzetét, a dolgok végül csak részben rendeződtek el. A rendőrök beleegyeztek, hogy csak Vasilachét viszik be az őrsre, amíg tisztázódik a helyzet. A tisztázás végül két nappal később történt meg, amikor Barnát, aki a bábu elvesztése óta ki se lépett a lakásából, behívták, hogy írjon alá valami papírokat, amiket el se tudott olvasni, aztán a marionettet szó nélkül visszaadták. Még csak figyelmeztetést sem kapott. Azonban maga az eset, annak ellenére, hogy a dolgok minden további következmény nélkül megoldódtak, akkor igencsak megijesztette Barnát. Az emléke pedig most is rémülettel töltötte el a zömök, kövér, pirospozsgás arcú rendőr előtt, aki válaszra várt.

– Az iratait kérem ellenőrzésre – ismételte meg. Komorsága nem múlt el a rövid, lenéző mosollyal együtt, ami a mormogás közben jelent meg az arcán. – Halljanak oda, sétálni indult a bábuval – mondta fújtatva. – Mit is mondjak, talán még egy kutya…

Barna tekintete végigfutott a hídon, aztán maga köré pillantott. Csak ők voltak ott. Ők ketten és Vasilache. Óvatosan elkezdte felcsavarni a szálakat a kis fakeresztre, és amikor a bábu feje megjelent a korlátnál, olyan mozdulattal vonta magához, mintha meg kellene védenie, és amit nem az esze, inkább az ösztöne diktált. És aztán, épp annyira oda nem illőn, és ugyanazon a fakó hangon, mint az előbb gyerekek előtt, mintha megint csak szavalna, lehajtott fejjel, és nem a rendőrre, hanem Vasilachéra nézve, azt mondta:

– Minden marionettnek lelke van, csak tudnod kell, miként fedezheted fel. Talán, ahogy az embereknél, valahol odabent van. De biztos vagyok benne, hogy egyesek…

– Azt mondtam, hogy az irataidat akarom látni – szakította félbe emelt hangon az egyenruhás ember. – Vagy ahhoz mit szólsz, ha én keresem meg a súlypontodat? – emelte fel öklét a rendőr.

Barna békítően emelte fel a jobbkezét. A másikkal még erősebben szorította magához Vasilachét.

– Csak azt szeretném, hogy ne haragudjon rám.

Mély lélegzetet vett, végignézett a hídon, aztán a lába megtette azt, amit az esze már a legelső pillanatban is sugallt – az egyetlen értelmes dolgot, ami elfojtotta a többi gondolat suttogásait, attól a pillanattól kezdve, hogy a rendőr megjelent előtte. Végtagjai kiragadták a félelemből, amitől jobban reszketett mint a délutáni hidegtől. Vasilachét magához szorítva hagyta, hogy vágtassanak, vigyék végig azon a kis hídon, majd a Bahluit őrző befagyott utcán, és aztán a tömbházak közötti sétányokon… Rohant, magán kívül, anélkül hogy visszanézne, csak az esőköpenyén rántott néha egyet. És csak akkor hagyott alább a vágtája, amikor már sajgott a torka, száját becsukva nagyokat lélegzett az orrán keresztül.

Csak akkor nézett vissza, amikor már elrejtőzött az egyik blokk lépcsőházában. Nem látta a rendőrt. Az talán nem is követte. Vagy az is lehet, hogy az ő vágtája sokkal gyorsabb volt a kövér rendőrénél, akinek minden bizonnyal csak egyetlen célja volt: elkobozni Vasilachét.

A mellkasához tapadó marionettre nézett. Lesöpörte a zúzmarát a fejére varrt kócról. Mosolygott. Aztán újra nyitott szájjal, mélyen beszívta a levegőt.

•

Esteledett és még várnia kellett. Tudta, hogy Eliza nem jöhet ki hamarabb a munkából, de nem szerette, ha ilyen időben otthon kuksol. Mihez kezdhetett volna otthon? A rendőrös esetről Vasilache is tudott, végignézte az egész jelenetet, mi több, főleg miatta történt az egész, így azzal nem üthette agyon az időt, hogy elmeséli neki. Ücsöröghetett volna még két órán át abban a szobában, a bútorok – ágy, asztal, két szék és egy szekrény – között, talán el is aludt volna, ahogy gyakorta megesett vele, amikor megpróbált valahonnan előkeríteni egy fontosabb emlékforgácsot, elindulva a nyomokon, de mint mindig, most is eredménytelenül, hogy végül engedje előtörni a frissebb, érdektelen és fölösleges emlékeket. Talán elaludt volna. És akkor elszalasztja a találkozást.

Sétálni kezdett az akkortájt szinte teljesen kihalt Unirii téren, hogy megmozgassa dermedt végtagjait, mert a kalucsnik nem nyújtottak teljes védelmet a fagy ellen. Először a járda erezeteit járta végig, amelyen csak itt-ott maradt egy-két hófolt. Egy óra elteltével, miközben többször is megállt, mintha próbálná siettetni az időt, leengedte a Vasilachét rejtő szatyrot és belépett a tér mögötti, most hóval fedett, aprócska zöldövezetbe.

Áthaladt a téglalap alakú behavazott részen, majd lépteit figyelmesen számolva elindult a téglaszínű ház felé. Amikor odaért, megfordult és szétnézett. Csak a hetvennégy lépés hagyott nyomot a havon, más foltok nem törték meg a fehérséget. Hetvennégy. Egészen pontosan ennyi lépésre volt szüksége, hogy átvágjon a kis parkon. És most, visszafelé sem kellene többnek vagy kevesebbnek lennie.

Az út felénél, ahogy a szemével kimérte, már a negyvenediknél tartott. Csodálkozva nézett vissza. Talán belelépett az egyik odafelé tartó nyomba? Figyelmesebben folytatta tovább. Jobb láb az előtte lévő nyom mellé, kissé előbbre. A bal láb hasonlóképpen. Kissé nyújtottabban. Mások számára észrevehetetlenül, de számára egyértelműen. Hiszen valamivel nagyobb léptek kellenek ahhoz, hogy a fennmaradó részt csupán harmincnégy lépéssel tegye meg. Közeledett a járdához. Már csak tíz maradt az odaút lábnyomaiból. Nincs ez rendben. Mindössze öt lépésnyi távolság maradt, vagy talán hat, ha nem törődött volna a korábbi nyomokkal. Hibázott valahol. Néhány pillanat múlva fel fogja adni. Hatot lép a szűz havon, anélkül hogy a nyomokat figyelné. Hetven lépés.

Végül is, nincs jelentősége, gondolta Barna. Nem a lépések száma a fontos. Ráadásul a harmadik átkelésnél már nem nagyon igazodhatott a korábbi nyomokhoz. Elsőre hetvennégy, másodjára hetven. Összesen… Végül is, nincs jelentősége, mondta magának újból. Hányszor kell átkelni a havon ahhoz, hogy az letaposott, áthaladásra való, kényelmes, sima, majdhogynem üvegszerű ösvényt eredményezzen? Harmadszor is elindult a nyomokon, anélkül hogy számolná a lépteit. Csak a hóra figyelt, a még érintetlen, nyomok közötti felületekre.

A negyedik átkelésnél már nem igazán talált érintetlen részeket. A következő órában még tizennégyszer tette meg ugyanazt az utat oda vagy vissza. Összesen tizennyolc átkelés. Tizennyolc. Felemelte a tekintetét. Az ösvény nem nézett ki sokkal jobban, mint a negyedik átkelésnél. Túl sok hó maradt rendezetlenül.

Hányszor kell átjutni a havon, ahhoz, hogy járható, kényelmes, majdhogynem üvegesen csillogó ösvényen lépkedhessünk? Több mint hússzor. Biztosan több mint hússzor. Kissé mérgesen indult vissza a már bejárt ösvényen. Már nem tudta pontosan megmondani az átkelések számát. Végül is, nincs jelentősége, sziszegte a fogai között. Talán még egy óra, talán több. Nagyjából ennyi ideig tartott, amíg fáradtan és átfagyva, de elégedetten bólintott az ösvényt szemrevételezve. Most már kellőképpen letaposta. Talán még nem elég kényelmes és sima. Biztosan nem csillog úgy, mint az üveg. De ez egy általa és csakis általa kitaposott ösvény. Olyan, amin járni lehet. Olyan, amelyen apró falábával még Vasilache és végigmehetne, anélkül hogy derékig összehavazza magát. Anélkül, hogy derékig átázzon a nadrágja.

A járda mellett ,ahol még az első átkelés előtt hagyta, kivette Vasilachét szatyorból. Átdobta nyakán a zsinegeket tartó fakeresztet, jobb kezével a jobb lábát tartó szálat, míg baljával a bal lábat tartó szálat húzta, előrehajolt, majd mozgatni kezdte az ösvényen. Egy lépés, kettő, három…

Vasilache nehezen haladt előre, sokkal hosszabbnak tűnt az út. A felénél Barna szinte már feladta. Felegyenesedett, a gerince közepéhez nyúlt, oda, ahová a jelek szerint egy hegyes jégcsap próbált befurakodni a csigolyák közé, aztán fogcsikorgatva előrehajolt és folytatta a bábu útját. Kicsit később, szégyenkezve – mert egy alkalommal a levegőbe röpítve segített Vasilachénak, hogy óriásit lépjen – visszatért arra a helyre, ahonnan a természetellenes ugrás indult, és bűnbánóan, néha fölsóhajtva újra kezdte a törpejárást.

Vasilache kétszázkilencvennégy lépés után érkezett meg a park túloldalára. Ott pedig, miután néhány nyögés kíséretében újra kiegyenesedett, Barna szemmagasságba emelte a bábut, alaposan megvizsgálta, majd örömében elmosolyodott, mert csak a lábak fatalpai áztak át. Visszafordult a parkon át vezető ösvényen, ezúttal egészen könnyedén lépegetve.

Amikor a végére ért, felemelte a szatyrot a járda mellől és belehelyezte Vasilachét. Csak aztán nézett rá az órájára, amit közel egy éve kapott ajándékba Bojin elvtárstól. Rámeredt az óralapra, majd sietősen jobbra kanyarodott, igyekezett, hogy az Unirii teret lassan ellepő szürkületben még idejében felismerje az árnyak egyikét a Victoria hotel bejáratánál.

Kéthetente találkoztak, vasárnaponként. Azokon a vasárnapokon, amikor a nő dolgozott. Mindezt csak azért, mert nem merte otthon meglátogatni, és a nő sem célzott rá, hogy megtehetné. Mindig a munkahely kijáratánál várt rá – habár tudta, hogy hol lakik, hiszen minden esetben elkísérte egészen a tömbház elé. Hétköznap csak ritkán találkoztak, a nőnek eléggé rendszertelen programja volt, de Barna még ezt is észben tartotta volna, ha ő megkéri erre. Különösen az utóbbi időben, azt képzelte, hogy a nő a legközelebbi barátja, még akkor is, ha csak ilyen ritkán találkoztak. Mert nem tekinthette igazi barátjának sem a bábszínház színészeit, sem a bábfestő hölgyet, sem a varroda főnöknőjét, sem a díszletek villanyszerelőjét, a bábszínház igazgatóját pedig még annyira se, hiszen eddig csak kétszer-háromszor váltottak néhány szót. Nem nevezhette őket a barátainak, habár többségük kedvelte őt, és abban is biztos volt, hogy legtöbbjükkel hosszú órákat, akár egész napokat is eltölthetne, anélkül hogy megunná őket. Azonban a munkahelyén kívül nem találkozott egyikükkel sem. Meglehet, hogy Eliza mellett még Bojin elvtárs is a barátja volt. Nem is nagyon tekinthetett rá másként, ha belegondolt, hogy mennyit segített rajta az elmúlt másfél évben. De még ő is, pedig igazán az egyetlen ember volt, aki ha nem is napi gyakorisággal, sőt inkább csak hetente, de meglátogatta a garzonlakásban, és minden alkalommal hozott egy üveg bort, amit együtt fogyasztottak el, és két-három óra alatt még a csillagokat is lebeszélték az égről, de még Bojin elvtárs is – Barna érezte ezt, anélkül hogy szóvá tette volna – még ő is valamiféle szolgálati ügyben lépte át a küszöböt. Azt már nem értette pontosan, hogy milyen ügyben – de érezte, hogy mégiscsak hivatalos megbeszélések ezek. Természetesen nem neki, hanem Bojin elvtársnak.

A nő finoman megszorította a karját és Barna válaszul, könnyedén megemelve, mellkasára húzta a női kezet. És aztán, mintha nem akarná, hogy újabb pillanatok teljenek el feleslegesen, türelmetlenül belevágott:

– Tudod, ma elszaladtam egy rendőr elől.

Eliza megállt, rátekintett nagy szemével, és elhúzta a karját.

– Semmi komoly – kezdte nyugtatni. – Az irataimat kérte.

– És nem voltak nálad?

– De igen. Csak elvette volna Vasilachét.

– Miért vette volna el?

– Megpróbálta…

Barna elmosolyodott, majd vállvonogatva sütötte le a tekintetét. A nő arcáról nem tűnt el az aggodalom, de bólintott, mint aki érti, majd ismét belekarolt. Egy finom remegés arra késztette, hogy közelebb bújjon, fejét a férfi vállára hajtsa. Aztán ismét elindult, finoman maga után húzva Barnát.

– És hogy történt?

– Elszaladtam – mondta újból, vállvonogatva. – Ha ismét megtörténik, megint csak elszaladok. Így a legjobb. Nagyon gyorsan tudok szaladni – mondta, hangsúlyában némi büszkeség is lapult. –Kövér volt, nem maradhatott a nyomomban.

– Az igazolványodat már meg se mutattad neki?

Barna nemet intett a fejével.

Folytatták útjukat, Barna a Sárga Kaptatónak hívott lépcsőig elmesélte az egész történetet. A nő csendben hallgatta, és amíg a lépcsősor aljáig nem értek, nem is kérdezett semmit, egy árva hanggal sem szakította félbe. Ott azonban harmadszor is megtorpantak. Eliza állt meg, mert úgy tűnt, hogy a történet a végéhez ért, kezét a szájához emelte, mintha gondolkodna valamin, majd összevonta a szemöldökét.

– Figyelj, – mondta, és leengedte a karját – annyira szeretnéd megtanulni, miként kell bánni ezzel a marionettel? Különben nem értettem soha, hogy miért nem tanít meg senki a színházban. Miért nem kéred meg őket, ahelyett hogy a padláson bujkálva próbálod egyedül kibogozni a zsinegeket, és… Végül oda juss, hogy el kell szaladnod a rendőrök elől!

– Mert a színészek sem tudják. Kezes bábokkal játszanak, nem dolgoznak marionettel.

– Mi az, hogy nem tudják?! Hát, miféle bábszínház az? Azt hiszem, te nem tudod, hogyan kell kérdezni. Vagy azt, hogy kitől – tette hozzá, aztán szájának jobb sarka a pofacsontja felé húzódott, ami kedveskedést is jelenthetett, végül azonban a keze indult el ismét a szája felé, ami már arra utalt, hogy Eliza nem akarja folytatni a beszélgetést, legalábbis nem ott, a Sárga Kaptató aljában, a fagy karmai közé dermedve.

Barna elkomorodott és a hajába túrt, nem tudta, miként mondhatna ellent a nőnek. Neki sem volt megfogalmazható magyarázata erre, nem mintha nem akart volna. Már azóta, hogy Bojin elvtárs a Bábszínházhoz vitte őt az elmúlt év májusában, különösnek tűnt számára, hogy a bábszínház székhelyéül is szolgáló katolikus templom tágas udvarában kifüggesztett plakátok bábjai egyáltalán nem hasonlítottak Vasilachéra, se zsinegük, se fakeresztjük nem volt. Ők is eleven bábok voltak, az igaz, később láthatta is a mozdulataikat, sőt elképzelte, hogy idővel megtanul bánni azokkal is, egészen könnyedén. De ennek ellenére mások voltak. Vasilachét nem lehetett kézre húzni, Vasilachénak nem volt posztóból vagy szalmából a karja, Vasilache karja fából készült és könyökben hajlott, mint az emberé, Vasilachét nem lehetett rúddal előretolni, Vasilachénak saját lába volt, amivel léphetett, és zsinegei – Vasilache más volt. És az övé volt. Ahogy mondták neki, övé volt már az előző életében is, abban a hosszú, több mint húszéves időszakban, amelyre sehogy sem talált rá az emlékei között. Márpedig ha az övé volt, akkor egyszer már eleven lehetett, ahogy ő, Barna is élő volt valaha, egész másként mint most, amikor a régi énjétől eltérő életet él. És csak az emlékek, pontosabban azok hiánya akadályozta meg, hogy ismét mellette legyen az élő, az előző életéből való Vasilache. Eddig a következtetésig jutott el önállóan.

De Vasilache előző életéről épp olyan keveset tudott, mint saját életének több mint két elátkozott évtizedéről. Pontosabban: szinte semmit nem tudott. Egyszer elmagyarázták neki a különbséget a többi és az ő bábuja között, hogy az övé marionett, így mondták neki, ő pedig valamiért nagyon jól ismerte a marionett szót. Később, talán épp egy ilyen vasárnapon, a színházból kilépő gyerekeknek tartott előadás-kísérlet után az egyik fiatal megváltó-színész félrevonta, és megkérte, hogy sétáljanak egy keveset a templom körül, amelynek udvarán álltak, majd beszélni kezdett. Arról, hogy miként kapott itt állást nyolc évvel korábban, ’52 őszén, majd az első előadásáról, amelyben az általa irányított bábu egy orosz cár volt, egy vadállatias szereplő, aki kóchaja legutolsó száláig gonosz volt, így tréfálkozott a fiatal megváltó-színész; aztán arról beszélt, hogy mit jelent szeretni a bábut, még akkor is, ha olyan gonosz mint a cár, és mit jelent kiragadni létezésének legmélyéről, a süllyesztőből, amelyben megváltók tűnnek el, úgy uralkodni a bábu felett, hogy élettel és érzelmekkel telítettnek tűnjön, hogy érzéseket és életet közvetíthess vele a gyerekek felé. Barna szó nélkül hallgatta akkor, boldogan, hogy a színészek egyike olyan figyelemmel kezeli, amilyenre a kezdetektől fogva vágyott. Lenyűgözve hallgatta, anélkül hogy kérdéseket tett volna fel, és azon sem csodálkozott, hogy valaki csak azért hívta sétálni a templom köré, hogy róla és a bábok iránti szenvedélyéről beszéljen. És csak amikor átértek arra az oldalra, ahonnan már nem látszott a színház bejárata, a fiatal színész akkor mondta el suttogóra fogva a hangját, hogy az ő Vasilachéja nem lehet Vasilache, mert az egy román vásári báb, amelyhez egyáltalán nem hasonlít az ő fehérbe öltöztetett, nagy orrú, fél arcán fekete maszkot viselő, csúcsos süveget hordó marionettje. Habár bántotta, sőt egyenesen feldühítette, amit hallott, mégis belátta, hogy a színész célja más volt, nem az, hogy Barna életére tegyen megjegyzéseket. A cél egy üzenet átadása volt, amit senki más nem hallhatott meg. De a dühét elnyomta a kíváncsiság. Megkérdezte a fiatal színészt, hogy tud-e még valamit az ő múltjáról, arról a múltról, amit nem képes megtalálni a saját emlékei között. A színész elkeseredve hajtotta le a fejét, mondva, hogy nem tud, nincs is honnan tudjon. Egyetlen egyet tudott még azon kívül, hogy Vasilachét nem hívhatják Vasilachénak, mégpedig azt, hogy Barna sem lehet igazi raktáros, vagy bábkarbantartó, ahogy be szokott mutatkozni. Mert ilyen „mesterség” nem létezik – vagy létezett, de nem itt, az Állami Bábszínházban, ahol minden színész a saját bábjait gondozza. Ez a munkakör, mondta a színész, Barnával együtt jelent meg, azelőtt sohasem létezett, kizárólag neki hozták létre. Raktáros? Karbantartó? Mi szükség lett volna a bábok karbantartására, ha már volt ott egy festőművész, aki bármikor felélénkíthette a színeiket, a ruháikat pedig megvarrhatta, vagy ha a szükség úgy hozta, hát megfoltozta egy varrónő?

Barna akkor másodjára is megharagudott, tényleg feldühödött. De a beszélgetés után, ami hirtelen abbamaradt, amikor a templom elé érve összefutottak három másik színésszel, kérdéseket kezdett feltenni önmagának. A legfontosabb mégis az első maradt: Vasilache miért nem lehet Vasilache? Milyen lehetett az előző élete az ő Vasilachéjának, ha a múltját nem lehet mindenki előtt elmondani, csak titokban, a katolikus templom háta mögött, szinte suttogó hangon?

Idővel igyekezett többet is megtudni erről. Csakhogy nem kapott más választ a kérdésére, a megkérdezett színészek a vállukat vonogatták, még az a fiatal színész sem akart hozzátenni semmit az elhangzottakhoz, akivel a templom háta mögött beszélt, sőt: úgy tűnt, már azt is bánja, amit elmondott, és egy estén, a félig már kiürült borosüveg mellett, a Bojin elvtárssal elkezdett beszélgetés közepén is be kellett érnie egy komor szemöldökrándítással, ezért az utolsó csepp bor elfogyasztásáig többször is úgy érezte, ő sem válaszolhat arra a kérdésre, amit többször is feltett neki Bojin elvtárs, már ahogy megfogalmazta: honnan jönnek „ezek az információk”? Nem egészen értette, miért kellene visszafognia magát még azzal az emberrel szemben is, aki időnként, leginkább hetente meglátogatta őt, hóna alatt egy borosüveggel. Azonban a fiatal színész visszafogott és titokzatoskodó hangja, amellyel mindazokat a dolgokat elmesélte róla és Vasilachéról, megértette vele, hogy effélékről nem beszélhet bárkivel, bármikor. Még Bojin elvtárssal sem, és – ezt az elméje súgta neki látva a beszélgetőtárs elkomorult arcát – vagy talán Bojin elvtárssal a legkevésbé. Így tehát, miután igyekezett meggyőzni amazt, hogy önmagától talált rá e kérdésekre, mert valahogy különösnek tűnt a saját munkája, ha már egyszer léteznek mások is a bábszínházban, akik gondoskodnak a bábokról, és igen, különösnek tűnt neki a Vasilache név is, mert a színház bábfigurái között talált egy szalma-Vasilachét (ez hazugság volt, amit ott és akkor talált ki, és örült neki, hogy így ki tudta magyarázni a dolgot), tehát ezt követően Barna felhagyott a válaszok keresésével. S mert nehéz volt megválni a névtől, amit megszokott már, hagyta, hogy Vasilache továbbra is Vasilache maradjon.

Idővel, ahogy teltek a hónapok, elhalványult a vágy is, hogy felfedezze, miért különbözik annyira Vasilache a többi bábtól, helyét átvette a marionett számára megfelelő mozdulatok felfedezése és az aggodalom, hogy ne késsen el az Elizával megbeszélt találkozókról, hiszen ő volt az, aki egyetlen kérdésével csupa régi emléket ébresztett fel a fejében, olyan kételyek kíséretében, amelyeket igyekezett a múlt tájain hagyni.

Megálltak a tömbház előtt, ahol a nő lakott, és ahol az utóbbi hónapokban néha egészen ünnepélyesen búcsúzott el tőle, máskor viszont egyszerű köszönéssel, hogy aztán folytassa az útját, még egy fél órán át a saját garzonlakása felé. Most is nekilátott, mint más téli vasárnapokon, hogy ellenőrizze a Vasilachét rejtő szatyrot, mintha attól félt volna, hogy elvesztette az úton, aztán a kabátujjakba tömködte a sálja két végét, összehúzta mellkasán az esőkabátot, mert nem talált más, természetes gesztust az elváláshoz.

Azonban ez alkalommal Eliza, habár már eltávolodott kissé, ahogy máskor is, de a kezét nem engedte el. Végigmérte, talán néhány másodpercig szórakozott is rajta, majd így szólt:

– Általában nem hívlak fel magamhoz.

– Soha – hagyta rá beleegyezően, minden sértettség vagy vágy nélkül Barna.

– De ma megfuttatott egy rendőr.

– Így volt – nyugtázta, miközben orcái, mintha hamarabb fognák fel, hogy meghívás következik, egészen kipirultak.

– És azt hiszem, egy ilyen nehéz nap után nem utasítanál vissza, ha megkérnélek, hogy igyál meg velem egy csésze teát.

Barna nem válaszolt. Két ajka egymáshoz ért, ahogy minden gondolattól mentesen összeérnek a halak ajkai is. Feje csak néhány pillanat elteltével mozdult meg. Azonban, mire enyhén előrehanyatlott volna biccentés gyanánt, a tömbház bejáratának ajtaja már nyitva is állt. Lába mozgásba lendült, átlépte az előtér betonjába illesztett fémküszöböt, jobb kezét pedig kissé felemelte és finoman megszorította a nő karját.

2. fejezet

Úgy tűnt, a negyvenöt év körüli vizsgálótiszt azt szeretné, hogy az arca ne legyen annyira nyájas, ezért folyamatos szemöldökrándítással igyekezett szigorítani rajta, ám ez a beszélgetés ideje alatt nem mindig sikerült neki. Már ismerte az egész történetet. Nem volt értelme ellentmondani neki, még az apróbb, tévesnek látszó részletekben sem.

Pedig megpróbálta. Nem, az apja nem volt áruló, szerette a hazáját – de egy újabb szemöldökrándítás megakasztotta a lendületét. Nem, nem akarja félrevezetni, megint késztetést érzett, hogy ezt elmagyarázza, igaz, hogy soha nem iratkozott be a pártba, de fiatalkorában a kommunizmus szimpatizánsa volt, épp ezért küldte a fiát vissza, Romániába. Való igaz, fogadta el az ellenérvet, hogy ’45-ben a népi demokráciának még nem sikerült teljesen berendezkednie, de néhány hónap után már Petru Groza kormánya irányította az országot, és már látszódtak a javulás jelei.

Csakhogy ezek a magyarázatok egyáltalán nem segítettek rajta. Valahányszor megpróbált ellentmondani, vagy legalább kiegészíteni egy információt, hogy az egyértelműbb legyen, a másik felállt a két széket és a lámpát leszámítva egyetlen bútordarab, a gyalulatlan deszkákból ácsolt íróasztal mögül, felmordult, vetett egy pillantást a dossziéra, majd visszaterelte a beszélgetést ahhoz a témához, ami őt, a vizsgálótisztet leginkább érdekelte.

– Mégis elmentek ’37-ben. Akkor már nem tetszett Románia?

– Az anyám olasz volt.

– Nem ezt kérdeztem.

– Még ha nem is tetszett volna, mi lett volna ezzel a gond? Romániában akkor még nem volt… Akkor még nem volt ez a népi demokrácia.

– Nem ezt kérdeztem.

– Akkor voltam tizenhat éves. Nem akartam menni, semmiképp nem akartam elmenni. Addig csak itt éltem, itt voltak a barátaim… Apám döntött így.

– Az apjának már nem tetszett Románia?

– Anyám családja ragaszkodott ehhez. Azért ment el, hogy átvegye a vállalkozást…

– A nyilatkozatában, amit 1945-ben tett, egész pontosan az áll…

Itt, a szinte fullasztóan gyors párbeszéd megtorpant. A vizsgálótiszt szakította félbe néhány percre, amíg fellapozta az aktákat. Aztán ugyanaz az éles hang:

– Egy 1945-ben adott nyilatkozat szerint, az apja azért távozott az országból, mert azt akarta, hogy ön ott folytassa a tanulmányait.

– Nem, tulajdonképpen nem is egy nyilatkozatról, hanem egy levélről van szó, amit azért kért a…

A szája nem mozgott már, és a mondat is hirtelen abbamaradt. Nem, egyáltalán nem jó ilyen irányba terelni a beszélgetést. Habár egészen biztos benne, hogy a vizsgálótiszt is tudja már. Mégis jobb, ha hagyja őt előhozakodni a kérdésekkel, jobb, ha nem ő kezd el olyan dolgokról beszélni, amelyek az érdekei ellen szólnak. A vele szemben ülő férfi már igazolta a félelmeit. Pontosan tudta, miről van szó.

– Nem ezt kérdeztem. A nyilatkozatról, vagy ha úgy tetszik, a Laurențiu Pătrășcanunak írott levélről akár az idők végezetéig is beszélgethetünk – mosoly, talán egy fél horkantás is. – Ne aggódjon, mindenre jut időnk – a fél horkantás fenyegető erőltetettséggel teljesedett ki, miközben a szívélyes arc korántsem illett ahhoz a mimikához, amit teljes erőbedobással próbált érvényesíteni. – Beszélünk majd erről is. Most azonban még a hazaszeretetnél tartunk. A magáénál és az apjáénál. Ezért még egyszer mondom: az apja azt írta, azért ment el, mert azt akarta, hogy ön ott folytassa tanulmányait. Igaz ez?

– Nem tudom.

– Mi az, hogy nem tudja?

– Tizenhat éves voltam. Apám azt akarta, hogy jogot tanuljak, de én nem tudtam, mihez is kezdjek. Tehát nem tudom. De nem hiszem, hogy akkoriban a tanulmányaimra gondolt volna.

– Mégis ezt írta.

Bruno sóhajtott, felengedett egy pillanatra, aztán valami megcsillant a szemében. Magyarázat következett.

– Azt hiszem… mondtam már, hogy szimpatizált a kommunizmussal. De kénytelen volt átvenni anyám családi vállalkozását. Talán nem akart megemlíteni az üzleteit, talán… Talán szégyellte magát.

– Azt mondja tehát, hogy az apja hazudott?

Már megint olyan dolgokról beszélt, amiket nem akart kimondani. Habár, próbálta Bruno ismét megnyugtatni magát, az íróasztal mögött ülő férfi egészen biztosan tudott már az apja üzleteiről. De még így sem volt jó, egyáltalán nem volt jó, hogy ő maga hozta szóba ezeket a részleteket. Túl a mesterkélt mimikán és a grimaszokon, ha nem is volt kiolvasható a vizsgálótiszt nyájassága és megértő szándéka, amiket a szemöldökrándítások, a lekezelő ajakhúzogatások, a fenyegető hangú célozgatások mögé rejtett, de az a készsége mindenképp, amely folyton arra vette rá Brunót, hogy olyan dolgokat mondjon el, amelyekről jobb lett volna hallgatnia.

– Nem, vagyis nem tudom. Nem tudom, hogy mit gondolt akkor. Azt sem tudom, miért is kellett egyáltalán leírnia bármit is Románia elhagyásáról.

– Nem ezt kérdeztem.

– Tudom, de… Ezek a kérdések… Értse meg, apám tavaly halt meg. Még ha meg is próbálnám kideríteni, hogy mi volt a szándéka, már nem tehetem meg.

– Eegen – bólintott a vizsgálótiszt.

Újabb szünetet tartott. Alsó ajkát harapdálta és elégedetlenül ingatta a fejét. Bruno sem mondott semmit. Elég nehezen talált volna bármi bevallani valót.

– Ő már nem létezik, és azt hiszi, hogy ezzel kitörlődik minden. Ha már nem létezik, akkor a múltját is magával vitte, azt hiszi – mormogta egy idő után, inkább csak önmagának a tiszt.

Aztán hirtelen és komoran témát váltott, néhány évvel későbbre ugorva a történetben, amivel meg is lepte Brunót:

– Akkor mondja el, mit tud… – tekintetét az asztalra szegezte, és az idegen nevet szótagolva mondta ki, éppen úgy, ahogy odaírták – Heinrich von Kleistről.

Reggel hozták ide és néhány órára magára hagyták. Ennyi idő alatt megtalálták a kéziratát és már el is olvasták? Ez lehetett az egyetlen magyarázat. Ahogy visszaemlékezett, csak ott említette Kleist nevét, annak rövid, de annál fontosabb esszéjét, A marionettszínházról – úgy utalt rá, ahogyan más dráma- vagy elméletírókra, éppen úgy, ahogy a világ legrégebbi szövegeire, például a Ramayanára. Egy marionettszínész számára lehetetlen, hogy ne olvassa el azokat. Vajon kérdezik majd a Ramayanáról is?

– Írtam valamit Kleistről – nyugtázta padlóra szegezett szemmel Bruno Matei.

– Tényleg? Írt róla?

– Igen.

– Hol? Az újságban? Egy évkönyvben?

– A kéziratomban.

– Miféle kéziratban?

– Egy… esszé. Vagy egyfajta… egyfajta kurzus. Valami személyes.

Az utolsó szónál megnyomta a hangsúlyt.

– Egy kurzus … – a vizsgálótiszt elgondolkodva emelte állához a kezét. – Egy kurzus, Matei Bruno úr, nem valami személyes dolog, a kurzust iskolákban, egyetemen adják elő. – Váratlanul felemelkedett, elé lépett, majd ráült az íróasztal szélére. – A kurzust iskolákban tartják! – mondta lassan és minden szót külön hangsúlyozva a vizsgálótiszt, miközben valahogy fenyegetően közeledett a másik arcához. – Maga milyen iskolában akart előadni?

Bruno vállat vont. A vizsgálótiszt ideges grimaszt vágott, aztán felhorkant és járkálni kezdett abban a homályos, szinte üres belügyminisztériumi szobában. Nem állt meg egy pillanatra sem, amióta elkezdte a szónoklatát, tulajdonképpen egyre csak a Bruno széket járta körbe. Néha a szék támlájára tette a kezét, máskor a helyiség falához került közelebb, hogy megint visszatérjen, így tulajdonképpen arra kényszerítette a fiatalembert, hogy újra és újra utána forduljon, ezzel is jelezve, hogy mennyire figyel arra, amit a tiszt mond neki.

E szónoklat ideje alatt kezdte érezni Bruno, hogy légzése felgyorsul, tekintete elfásul, pupillái kitágulnak valamilyen pihentető pont után kutatva. Nem is azért, mert félelmeire most talált magyarázatot a körülötte forgó férfi szavaiban, nem is azért, mert a fenyegetés, amit már az elmúlt hónapokban is érzett, most végre konkrét formát öltött ennek az embernek a gesztusaiban, akivel bezárták e homályos, koszos, alig bútorozott szobába. Hanem mert most, a szónoklat ideje alatt döbbent rá, hogy egyedül van, nemcsak itt, ezen a helyen, ahol már órákat töltött el, hanem a jóval tágasabb térben is, amit Itáliában mindig a sajátjának gondolt, olyan idegenként van itt, amilyennek korábban még sohasem érezte magát, mert idegen volt most különös módon még a nyelv is, amit ebben a hideg és homályos, a nyers fa illatát árasztó szobában hallott, pedig az anyanyelve volt, az a nyelv, amelyen végig, az Olaszországban töltött időszak alatt is gondolkodott. Teljesen idegen volt, és így semmi esélye sem maradt a védekezésre.

– Én tudom – kezdte a vizsgálótiszt, aztán a hangsúlyt megnyomva kijavította magát –, mi tudjuk, hogy magát azért hívták vissza ebbe az országba, ahol tizenhat éves koráig nevelkedett, hogy segítsen egy olyan intézmény létrehozásában, amelyre Romániának egy új korszakban szüksége volt. Mi tudjuk, hogy 1945-ben az állam pénzén tért ide vissza – ezt kihangsúlyozta – az Állami Báb- és Marionettszínház úgynevezett szakértőjeként. Mi tudjuk, hogy volt egy feladatod, amit úgy-ahogy, de elvégeztél, talán mert nem volt senki, aki korábban ellenőrizhetett volna. Mi tudjuk, hogy az utóbbi időben megsokasodtak a gondjaid és elküldtek, hogy más munkahelyet találj magadnak, ahogy egy tisztességes állampolgárhoz illik. Mi nem tudtunk – a hangját felemelve a nemre helyezte a hangsúlyt – a szándékodról, hogy itt, Romániában, egy csapat semmirekellő legionáriust és huligánt akarsz összegyűjteni, hogy az állam ellen munkálkodjanak, a nép ellen, amelyből származol. Pontosabban: nem tudtuk, de már a tudomásunkra jutott. Így tehát – ekkor hosszabb szünetet tartott, majd ismét az íróasztalra ülve farkasszemet nézett Bruno Mateijel – azt akarom, hogy elmagyarázd nekem te, barom, hogy a dolgaid intézése helyett mi az ördög öreganyjáért támadtál a népedre, a népre, amely felnevelt?! Idejössz Itáliából, mint valami szar szakértő, és azt mondod nekem, aki ezért az országért éltem és dolgoztam, hogy okosabb vagy nálam?! Idejössz és írsz nekem egy ilyen szar kurzust, egy baromságot, ahova berakod egy német reakciósnak, ennek a Kleistnak az irományait, és azt mondod, hogy valamiféle egyetemistáknak adod elő?! Milyen egyetemistáknak, te állat?! El kellene hinnem, hogy azok a megátalkodott legionáriusok, akiket magad köré gyűjtöttél, azért mentek hozzád, hogy bábokkal játszanak, miután már puskákat és pisztolyokat tartottak a kezükben? Mond már, te barom, ezt kellene nekem elhinnem?!

Nem válaszolt. Miközben a vele szemben ülő férfi befejezte mondandóját, mindaz az empátia, amelyre addig a másikat képesnek tartotta, az egész hangulat, amelyet a grimaszok mögötti nyájas arc sugallt, a levegő, ami néhány perccel ezelőtt még belélegezhető volt, mindez a vizsgálótiszt beszéd utáni, mélyről jövő lélegzetvétele alatt behatolt Bruno Matei tüdejébe, és, mivel nem hagyott helyet az ő sóhajainak, szinte megfojtotta.

Nem válaszolt, gépiesen ingatta a fejét jobbra-balra. Aztán az egyik keze felemelkedett, mintha helyette akarna beszélni, majd megadóan lehanyatlott a szék támlájára. Válla megereszkedett, majd az egész test követte a mozdulatot, a nyaka ellágyulva hajolt meg, meg a nehézkedési erőre bízva a fejét, addig, amíg az álla a mellkasához nem ért.

A vizsgálótiszt sem mondott már semmit. Szemöldöke kissé megemelkedett, és arcán a komorság helyét az őszinte csodálkozás vette át. Pillantását a széken ülő fiatalember tarkójára szegezte. Aztán, ahogy csodálkozása végül kíváncsisággá alakult, a kezére támaszkodva leugrott az asztalról és közel hajolt, hogy jól láthassa Bruno arcát.

•

Még huszonkét éves sem volt, amikor friss színészdiplomával a zsebében mentesült a háború közvetlen gondjaitól. Papírjai szerint nem volt olasz, így nem volt oka rá, hogy annak terhét a taljánokkal együtt viselje, de Romániában sem lakott, ezért a románokhoz sem volt miért csatlakoznia, tehát Bruno makacsul tartotta magát ahhoz, hogy a kedve szerinti életét élje, figyelmen kívül hagyva a família óhaját, pedig a családtagjai a taníttatásán túl azokkal a formaságokkal is törődtek, amelyek végül megmentették a fronttól. De bármilyen frontról is lett volna szó, beteges háta miatt képtelen lett volna harcolni, még a román hatóságok kedvéért sem, pedig azok mégiscsak érdeklődtek a sorsa felől. A betegség, amely az igen ünnepélyes Marie-Strümpell nevet viselte, nagy fájdalmakat okozott a vállában, karjában és lábában, olyannyira, hogy a gondoktól sújtott családja úgy vélte, a kór néhány éven belül a vállak és az ízületek megmerevedésével valóságos emberi bábbá, burratinóvá változtatja át.

Bruno annak ellenére sem hagyott fel az Olaszországban felfedezett szenvedélyével, hogy betegségét az olasz orvosok különféle, Bukarestbe küldött igazolásokban részletezték, és rövid sétákat, illetve hosszan tartó otthonülést javasoltak. A család könyörgése, de még az apai ordítozás sem tántorította el a színészkedéstől. Egész egyszerűen nem tudta elképzelni jövőjét a Macellerie Pignatelli székhelyének központi irodájában, egy aziendán, amelyet több mint fél évszázada alapítottak, anyai nagyapja, Antonio Pignatelli fáradozásainak köszönhetően, aki egész mészárszék-hálózatot hozott létre valahol délen, Salernón túl.

Végül nem lett belőle semmiféle emberi burratino, mert a Marie-Strümpell kór az ő esetében csak a Bukarestbe küldött papírokon erősödött tovább, Olaszországban nyoma sem volt ennek. Amikor Bruno tudomást szerzett azokról az igazolásokról, amelyeket családja néhány orvosbarát segítségével küldött el az ő tudta nélkül, az egész történet szinte komikusnak tűnt fel előtte, bizonyos mértékben a sors jelének tekintette, mert a burattinótól már csak egy lépés volt a marionettig és ő már megtette azt a lépést.

Valójában nem is a sors késztette a családot arra, hogy ezt a betegséget válassza ki a sok közül, hanem az a döntés, amelyet Bruno hozott meg nem sokkal korábban, amikor makacssága – olyan vagyon támogatásával, amelyet gazdag nagyszülei végül nem hagytak rá egyetlen unokájukra – az Accademia Nazionale d’Arte Drammatica Silvio D’Amico felé vezette a jogi tanulmányok helyett, amit elsősorban az apja szeretett volna, aki őt végzett jogászként akarta látni. Fia színészkedése egyáltalán nem fért össze azzal a vezető funkcióval, amelyet a salernói központtal működő Macellarie Pignatelli vállalatban betöltött, de végül még hajthatatlan apja, George Matei – vagy inkább Giorgio Matei, ahogy az ottani iratokon tüntette fel magát 1937-től – is kénytelen volt belenyugodni a dologba, azzal a gondolattal vigasztalva magát, hogy talán egy szép napon a láthatóan későkamaszkori zavarokkal küszködő fiának is megjön majd az esze, és akkor egy színészi oklevél nem igazán jelenthet gondot egy irodai állás betöltésénél, annál is inkább, ha az az iroda majd az általa vezetett cég egyik irodája lesz.

Azonban Brunónak még a sima színművészeti sem volt elég, bár eredetileg azzal a lelkesedéssel vágott bele, hogy az élet a talán nem is olyan távoli jövőben olyan színészek mellé sodorja majd, mint Warner Baxter, Wallace Beery vagy Clark Gable, akik egész gyermek- és kamaszkorát felvillanyozták. Csakhogy a három tanulmányi év jóval gépiesebb volt és korántsem olyan izgalmas, mint ahogy azt elképzelte, így egyre lanyhuló lendülettel ért a végére, de legalább felfedezte magának a bábokat. Egy napon szerelmes lett egy marionettes színésznőbe. A vele kapcsolatos történet ugyan hamar véget ért, de a hosszú távú vonzalom megmaradt ezek iránt a zsineggel mozgatott lények iránt, akiket a lány hozott az életébe. Miután elhagyta az Academia Silvio D’Amicót, délnek vette az irányt, igaz, nem Salerno felé, ahol a családja számított rá, hanem még tovább, ahol egy másik família várta, melynek tagjaival színészi tanulmányainak utolsó évében folyamatosan levelezett, hogy a sorai közé lépjen. Egy különc báboscsalád volt ez, akiket ismertek és tiszteltek az egész országban, és akik éppen az Opera dei pupi túlméretezett udvartartásának hazájában igyekeztek megőrizni a teatro delle marionette hagyományát, kisebb és régebbi bábukkal, amelyek még az antikvitás keleti tájain születtek és háborúk révén jutottak el a rómaiakhoz, akik végül örökségül hagyták egész Európának, a középkornak, de különösen Itáliának.

Új szenvedélyéről, amely arra késztette, hogy úton Szicília felé elkerülje Salernót, egy hétköznapi levélben tájékoztatta szüleit, minden részletezés nélkül. Éppen arra az időszakra esett mindez, amikor már kezdtek megmutatkozni annak jelei, hogy a román Bruno Mateit keresik, hogy besorozzák a nemzeti hadseregbe. Amikor egy este, a Pignatelli család salernói villájának erkélyén megittak néhány pohár bort és elpöfékeltek néhány trabukkot, egy orvosbarát felsorolta Bruno apjának, George Mateinek, akit Giorgio Mateinek is hívtak egyben, hogy melyek azok a betegségek, amelyek garantálják, hogy Brunót ne sorozzák be, és az apja inkább mulatva rajta, semmint komolyan véve, a Marie-Strümpell-kór mellett döntött. Valahogy felkeltette figyelmét a burattino szó – mert az orvos a bábu töredezett, nehézkes mozgásához hasonlította a betegség várható következményeit. George Matei éppen akkoriban olvasta el fia levelét, és az orvos szavai egy Brunónak szánt ironikus büntetés ötletét villantották fel benne. Ennyit legalább ő is tehetett, ha már a fiatalember makacssága olyannyira leszűkítette a lehetőségeit. Néhány újabb pohár bor után tehát a Marie-Strümpell-kór végképp megnyerte a felmentő betegségek versenyét.

Az isteni jel, amit még Bruno is észrevett a családja által felajánlt betegség szimptómái között, már nem öltött testet életének inaskodást követő időszakában. A tanulóév elég rövid volt, de arra épp elegendő, hogy megtanulja a marionett kezelésének művészetét, és máris túlképzetté váljon, mert ez volt az érzése, már ami a színházi műfaj történetét illette. Vagyis a történet azon részében, amelynek a báboscsalád nagy jelentőséget tulajdonított, és amit sikerült is elsajátítania abban az időszakban, amelyet velük töltött – a távol-keleti művészet területét járta be, ahonnan a világ bábjai származtak. Kötelezték rá, hogy meghallgasson számtalan indiai, egyiptomi, kínai és perzsa mesét (a fordításokat különféle papírlapokra jegyezték fel kézzel), ami, az igazat megvallva, még negyedannyira sem tűnt olyan kínos feladatnak, mint az Akadémián folytatott tanulmányai, mert a mesék iránti rajongás mindig is ott volt benne. E régi, mitikus mesterek és azok türelmes módszerei segítségével előhívott világ keretei között kezdte el életre kelteni a marionetteket. Zsinegről zsinegre, lépésről lépésre, mozdulatról mozdulatra. A család mellett jól haladt a bábok teljes átlényegítésében és a megtanult újabb kori történetük gyakorlati alkalmazásában, azonban valamivel több mint fél év után, ’43 januárjában, akadályba ütközött. Alighogy elkezdte megérteni még az egyetemi évek alatt elsajátított antikvitás története alapján a hagyományos olasz marionettjátékot, amely a Commedia dell’Artéban gyökerezett, a bábművész család kénytelen volt északabbra húzódni, mert konfliktusba került a hatóságokkal, amelyeknek sehogy sem voltak ínyére bizonyos előadások, hiszen azokban korántsem gyöngéd utalások hangzottak el őméltóságára, a Ducéra nézve. Bruno nem szerepelt a menekülési tervükben, mint ahogy szerencséjére nem vették be egyetlen inkriminált előadásukba sem, mert még nem volt kellőképpen felkészülve egy ilyen próbatételre. Mégis, hogy a szorgalmas inast, Bruno Mateit valamiképp kifizessék, a báboscsalád feje az elkerülhetetlen búcsúzás előtt egy oklevelet nyújtott át, amely ugyan nem adott semmiféle mesteri fokozatot, de legalább igazolta a tanítók mellett eltöltött időt. Még akkor is, ha olyan különc mesterek voltak azok a tanítók, akik pillanatnyilag kiestek a hatalom kegyeiből.

Az Accademia Nazionale d’Arte Drammatica Silvio D’Amico oklevelével és a régi báboscsalád fejének igazolásával a fiatalember visszatért Salernóba. Nem feltétlenül azért, mert a jövőjét ott képzelte el, hanem mert ő maga is érezni kezdte már a bőrén az ország helyzetének súlyosbodását, amire mindenki panaszkodott, éppen ezért gazdag családjához való közeledése ezekben a nehéz időkben egyáltalán nem volt elvetendő gondolat. Ez az időszak reményt is hozott magával, így aztán nem bátortalanították el az első hónapok sikertelenségei, amikor nem talált végzettségéhez illő munkát. Csakhogy az idő múlásával és a sikertelenségek gyarapodásával, az íróasztal, ami a Macellarie Pignatelli lánc központjában várt rá, egyre jobban körvonalazódó fenyegetéssé kezdett válni.

A történelmi pillanat, amit maga sem tudta miért, de meghatározónak tekintett az életében (talán mert a kegyvesztett bábosoknál való inaskodásáról kiállított oklevél így jelentőségteljesebbé vált, talán mert az ő reménye egy általánosabb bizakodáshoz, az őt körbevevőkéhez kapcsolódott) vagyis a Fasiszta Nagytanácsban lezajlott zendülés pillanata, igazából semmiben sem vált a hasznára. Amire pedig végképp nem számított: az Opera Nazionale Dopolavoro, amely már a háború idején is jelentősen meggyengült, úgy tűnt, hogy Mussolini eltávolítása után végleg kileheli lelkét, és a művészetek, főként az, amelybe Bruno úgy belszeretett, már nem igazán érdekel senkit sem. Az elkövetkező hónapok kísérletei, hogy valahol állást találjon, még az esély illúziójával sem kecsegtették, így a munkahelykeresésen kívül Bruno számára nem maradt más, csak az olvasás, egyre több, egyre magával ragadóbb olvasmány, és ezek mellett az önfejlesztés folyamatos vágya, hogy immár egyedül tökéletesítse magában a marionett kezelésének tudományát, amit még a szicíliai bábosokkal kezdett elsajátítani. Ha hatásuk nem is kitapintható minden esetben, vannak pillanatok, amikor a nagy történelem mégiscsak rátelepedik a személyes történetünkre. Valahogy így gondolta Bruno is, miután személyes története drámai fordulatot vett. A Pignatelli család több mint félévszázados múltra visszatekintő, disznó- és marhahúsból épített birodalma ősszel olyan gondokkal volt kénytelen szembesülni, amilyenekkel korábban sohasem találkozott. Amikor a salernói cégközpontot, 1943-ban, a várost megszállva tartó németek és az ötödik amerikai hadsereg közötti harcokban rommá lőtték, a Pignatelli család tagjai Rómába menekültek, ahol a nehéz napokra félretett pénzből házat béreltek, és bezárták az ország déli részén lévő mészárszékeket, hiszen azok ellenőrzésére amúgy sem maradt lehetőségük.

A román George Matei számára szülőhazája ismét lehetőségként jelent meg, habár valójában sohasem tűnt el érdeklődési köréből. Próbálkozásai azonban minden erőfeszítése ellenére sikertelenek maradtak, mikor is feleségét igyekezett meggyőzni arról, hogy térjenek vissza Romániába, – oda, ahol a ’37-ben történt távozásukkor csak néhány barátot és nagyon távoli rokont hagytak hátra, de még egy lakást sem – ahová különben anyósa és apósa szerint ugyanúgy bevonulnak majd az amerikaiak, ahogy Olaszországba is, a német hadsereget pedig eltörlik a föld színéről.

1944. augusztus 23.-a után épp Romániáról szóló híreket olvasott a szabad római napilapokban, amikor George Matei felfedezte, hogy Lucreţiu Pătrăşcanu, aki annak idején kollégája volt a bukaresti jogi karon, államtitkár lett. Nem csupán az egyetemi évek alatt kialakult barátság kötötte hozzá (egy barátság, amelynek köszönhetően, anélkül hogy belépett volna a pártba, megismerte a kommunista eszméket és egy részükkel egyet is értett), de néhány találkozás is a távozása előtti utolsó két évből, amelyekről szép emlékeket őrzött, mert a sokaknak kellemetlen, Moszkvából nemrég visszatért kommunista megmaradt eredeti lelkesedésénél, ami inkább szenvedély volt, és jövőt illető terveivel magával ragadta az apolitikus, de akkor még buzgó George Mateit is. A tervek végül nem valósultak meg, mert egy olaszországi mészárszék-hálózat vezetése mégiscsak vonzóbb lett számára. Ám úgy alakult, hogy az 1944-ben üzlet nélküli üzletemberré vált George Matei előtt, aki egy egész családért, feleségéért és fiáért, anyósáért és apósáért érzett felelősséget, e terveknek és beszélgetéseknek köszönhetően új remények kezdtek körvonalazódni. Még ha eléggé haloványak is voltak ezek, és leginkább a bábszínészi álmokat kergető fiát érintették.

Sikerült néhány közvetítő segítségével felvenni a kapcsolatot a hajdani kollégával. Nem azonnal, csak jó néhány hónap elteltével, amikor Pătrăşcanu már nem államtitkár volt, hanem igazságügyi miniszter az 1945-ben frissen hivatalba lépett Petru Groza kormányban. Ha megkésve is, de mégiscsak érkezett egy George Matei szempontjából igen lelkesítő levél a román minisztertől, egy telefonszámmal, amelyen felhívhatja Lucreţiut, aki azt is megadta, hogy milyen napokon és milyen órákban érhető el. Aztán 1945 májusának elején, néhány napra rá, hogy ő is, akárcsak Róma számtalan lakosa, kilépett az utcára, hogy kalapját magasba dobva legalább a háború végét megünnepelje, ha már más ünnepelni való nemigen akadt Olaszországban, George Matei felhívta Lucreţiu Pătrăşcanut. Miután kölcsönösen gratuláltak egymásnak a háború befejezéséért, és röviden felidéztek néhány együtt eltöltött pillanatot, és inkább csak előzékenységből George feltett néhány udvarias kérdést a miniszteri munkával kapcsolatban, amelyre Lucreţiu talán pont ugyanolyan szívélyességgel válaszolt, kettejük beszélgetésében végre megjelent Bruno Matei is, akinek apja szerint az volt az álma, hogy visszatérhessen szülőhazájába. A helyzet akkor már túlságosan bonyolulttá vált a családfő számára ahhoz, hogy a fia esetleges ellenkezése is felmerüljön benne.

A fiú képességeiről és végzettségéről érdeklődve kifejezte enyhe csalódását is, hogy ilyen körülmények között bizony nehezen találhat számára helyet az igazságügyi minisztériumban, ám Lucreţiu Pătrāşcanu mégis arról biztosította régi, Olaszországban élő barátját, hogy elgondolkozik az ügyön. A beszélgetés pedig itt véget is ért, mert más, ezúttal országos jelentőségű teendők szólították el Románia miniszterét.

Már alig maradt valami az évből és a Pignatelli család egykori vállalkozásának pénzéből, és George Matei még mindig nem kapott semmiféle jelzést miniszterré lett régi barátjától. Csak november közepére érkezett egy levél hazájából, minden hivatalos felirat nélkül. Kinyitotta, nem is sejtve, hogy ki a feladó. Tekintete először az aláírást kereste, ami egyszerű szignó volt egy régi kollégától és baráttól – semmi több. Egy aláírás a szöveg alatt, amely arra biztatta, hogy küldje fiát Bukarestbe, ahol Lucreţiu talált számára egy tanácsadói helyet a Țăndărică Báb- és Marionett Színháznál. Tulajdonképpen, hangsúlyozta levelében a miniszter, nem is ő találta az állást, hanem a felesége, Elena, aki díszlettervező a színháznál, és amikor a kevés, nyugodt este egyikén meghallotta férje régi barátjának történetét, ujjával csettintett egyet meglepetten a véletlen egybeeséstől, mert a frissen alakult színháznak épp nagy szüksége volt egy marionett-szakértőre. Mindössze annyit kért a miniszter Georgétől, hogy minél hamarabb küldje el szakavatott fiát Bukarestbe. Volt azonban egy kérés is az utolsó bekezdésben, mely szerint a fiú a tanulmányait igazoló dokumentumok mellett hozza magával édesapja magyarázó levelét is, mert annak nyolc évvel azelőtti távozása, ha nem is számított súlyos cselekménynek, mégis felvethetett bizonyos kérdéseket. Biztosította, hogy a levél nem jár semmiféle következménnyel, bekerül majd egy dossziéba, amelyhez ő maga, Lucreţiu Pătrăşcanu, miniszterként, saját aláírásával csatol egy igazolást, hogy a George Matei által leírtak teljes egészében megfelelnek a valóságnak.

Egy héttel később, hatalmas bőröndöt cipelve, amelybe behajított egy Pulcinella marionettet is – még akkor vásárolta, amikor a szicíliai báboscsaládtól elválva egyedül igyekezett tökéletesíteni tudását a marionettek olasz művészetében – Bruno Matei leszállt a bukaresti Északi Pályaudvar jeges peronjára. Egyáltalán nem ellenkezett a mentőötlet hallatán, és öröménél már csak s meglepetése volt nagyobb, amiért pont apja részéről érkezett egy ilyen javaslat. Életében először az öreg figyelembe vette kívánságát, és mintha ez önmagában nem lett volna elég, még munkahelyet is talált neki. Olyat, ami illett álmaihoz, amelyek már szinte alig látszottak ki a beteljesületlenségek tengeréből.

Úton a számára kiutalt lakás felé, amelynek bérét neki kellett állnia leendő fizetéséből, arcát az állomás előtt rá várakozó autó ablakához nyomta, és lelkesedése egyfajta csodálkozássá alakult, talán szomorúsággá, mert olyan helyekre ismert rá, amelyeket gyermeki emlékezete egészen másként, jóval derűsebb árnyalatokban őrzött meg, nem ilyen komorakban, amilyeneknek most látta őket, egy olyan háború után, amely a színeket törmelékkel és porral takarta el, amitől mintha még az ég is alacsonyabb és ólomszürkébb lett volna, nem úgy, ahogy emlékeiben élt.

De nem csupán Bukarestet sújtotta csapás.

Apja barátjával, a miniszterrel, nem találkozott az elkövetkező napokban, hetekben, hónapokban. Egyáltalán nem találkozott vele. Nem is igényelte túlságosan, mert a Báb- és Marionett Színház elegendő volt számára, kitöltötte minden idejét. Apja levelét, amikor először lépett be az új bukaresti színház épületébe, átadta a miniszter feleségének, Elena Pătrăşcanu díszlettervezőnek, egy harmincéves nőnek, aki bőbeszédű volt és kissé affektáló, időnként túl nagy önuralommal, ami a környezete számára egyáltalán nem volt kellemes – azonban ezek a részletek Bruno számára nem jelentettek túl sokat, különösen ha figyelembe vesszük, hogy a nő furcsamód az első pillanattól kezdve értékelte a jelenlétét, mintha a kegyet a marionett-szakértő fiatalember gyakorolta volna az állás kapcsán. Mintha nem a miniszter felesége lett volna, aki segített neki állást szerezni, ilyen nagy távolságra a szüleitől, egy olyan fiatalembernek, aki huszonegyedik évének betöltéséig alig foglalkozott mással, mint az álmodozással.

Aztán felfedezte magának a munkát. Azt a munkát, amire régóta várt, de amitől félt is valamennyire, mégsem hátrált meg az elkövetkező hónapokban, amelyek különösebb változások nélkül teltek el, de épp elég örömet okoztak neki és a marionettes csapatnak, amelynek egyik tagjaként tekintett magára; hónapok, amelyek lassan esztendővé, majd kettővé álltak össze…

Lelkesedése nem hogy apadt volna, inkább növekedett az idők során. Talán azért is, mert még ’47 elején társult valami a színházi munkához (amely önmagában is kihívást jelentett, hiszen tanácsadóként tanult a társaival, együtt fejlődött velük, együtt izgult velük a marionett részleg sikeréért), egy olyan elégtétel, amelyre addig nem is gondolt. Akkor történt, hogy az egyik kolléga kérésére beleegyezett, hogy annak unokaöccse magánórákat vegyen tőle, mert ugyan egyetemista volt a színművészetin, de nagybátyja szemmel látható hatására vonzódni kezdett a marionettek világához. Nem csak a hasonló sors okán feltámadt nosztalgia miatt fogadta el a felkérést, erre késztette hiúsága is, hogy végre ő, aki négy évvel ezelőtt még az olasz bábosok inasa volt, most végre hivatalosan is eljuthat a tanító, a tanár, a mester szintjére. ’47 végére a magánórák egyre több időt kértek az életéből, mert időközben az inasok, az egyetemisták száma négyre emelkedett és ezzel együtt növekedett az újdonsült professzor önbecsülése is.

Az 1948-as év aztán komoly változásokkal érkezett meg Bruno életébe. Nem politikaiakkal, már megtanult némán elhaladni mellettük, a jelen pedig igen felszínesen érdekelte, ami csak arra volt elegendő, hogy kéthetente, vagy olykor gyakrabban, kézbe vegyen egy bukaresti hírlapot. Azt, hogy a politikai rovatok egyre inkább elterpeszkednek a lapok hasábjain, már észrevette a több mint két év alatt, amióta visszatért az országba. Már akkor is átböngészte őket, persze csak azután, hogy átfutotta a kulturális rovatot, és örült minden hírnek, amiben akár a legkisebb utalás is akadt a Țăndărică színházra.

Az első, magánéletében beálló – mégpedig tragikus – változás a tavasz vége felé történt. Édesapja meghalt Salernóban, ahová 1946-ban tért vissza, amikor megpróbált új esélyt adni a Macellarie Pignatelli hálózatnak. Infarktus volt, minden előzetes figyelmeztető jel nélkül. Bruno drámai helyzete csak fokozódott, amikor a román hatóságok nem engedélyezték olaszországi utazását, hogy apját eltemesse. Nem kapott semmiféle hivatalos indoklást, az egyetlen magyarázatot egy komor hivatalnok bökte ki, miszerint a temetést már úgysem érné el, hiszen a vonatok nem járnak annyira gyorsan Olaszország déli részébe. Ezt Bruno egyébként is tudta, mint ahogy azt is, hogy kötelessége lenne legalább néhány napot anyjával és nagyszüleivel lennie, akikről nem gondolhatott mást, csak azt, hogy mennyire lesújtotta őket a gyász. De kénytelen volt megelégednie egy távirattal, amelyhez megfelelő szavakat kellett keresnie, mert egy másik hivatalnok, ezúttal a postán, visszautasította annak első változatát, úgy ítélve meg, hogy az ország elhagyásának lehetetlenségét nem kell megmagyarázni, annál is inkább, mert ez ügyben a román hatóságokat tette meg bűnbaknak.

A második változás 1948 karácsonya előtt történt. Nem kellett volna meglepetésként érnie. Erre felkészíthették volna a végéhez közeledő év eseményei, amelyeket Bruno, munkájába merülve, igyekezett figyelmen kívül hagyni, és önmagát becsapva elaltatni az általános feszültséghez kapcsolódó nyugtalanságát. Ilyen volt februárban Laurenţiu Pătrăşcanu eltávolítása a kormányból. Aztán a volt miniszter és felesége, Elena Pătrăşcanu letartóztatása, ami nem hagyhatta hidegen a színház munkatársait, különösen Brunót nem, aki a név hallatán nem maradhatott érzéketlen. És mégis, úgy fogadta ezt a második csapást, mintha a semmiből érkezett volna. Decemberben, egy irodában, ami nem a főnöknője irodája volt, és nem is a főnöknője fogadta benne, először megköszönték, hogy közreműködött a Țăndărică színház művészeti tagozatának fejlesztésében, aztán közölték, a hangsúly leheletnyi módosulása nélkül, hogy a segítségére immár nincs szükség a továbbiakban. A vele szemben ülő nem töltött be vezető beosztást, nem is volt alkalmazott, csak egy férfi, aki a nyár folyamán kezdte látogatni a színházat, nem is az előadások, hanem a különböző kollégákkal folytatott alkalmi beszélgetések miatt, egy férfi, akinek az is elég volt, hogy megmondta, milyen intézménynek dolgozik tulajdonképpen (a Belügyminisztériumnak), máris saját irodát kapott a Țăndărică színház épületében. Az illető arra használta fel az irodát, hogy az alkalmi beszélgetéseket hosszabbakra váltsa mások szeme és füle elől elrejtve azokat, és e beszélgetésekről, ha egyszer kijöttek az irodából, már semmit sem mondtak a kollégák. Azok, akiknek nem volt alkalmuk bejutni az irodába, könyököltek a lehetőségért és elsuttogott üzeneteket küldtek, olykor vidám üzeneteket, amelyben külön nevet adtak a szobának, a gyónás szobája, mert mindazok, akik onnan kiléptek, olyanok voltak, mintha megszabadultak volna egy tehertől, amit addig a vállukon hordtak; más magyarázat nem lehetett arra, hogy azok a vállak hirtelen mitől váltak annyira könnyűvé és felszabadulttá, hogy szinte azonnal elindultak felfelé, néha egymás után többször is, ha bárki megkérdezte az iroda látogatóit, hogy mégis miről beszélgettek odabent. A tehermentesítés szobájában.

Habár Bruno Matei úgy hitte, egyszer majd ő is részt vehet egy ilyen beszélgetésben, amikor néhány rövid mondatban egészen mást közöltek vele, de ő nem engedte, hogy lesújtsa a hír, nem tett fel kérdéseket, nem szegült ellen semmilyen módon. Egy szóval sem. Csak bólintott, szinte beleegyezően, vagy lehet, csak azt kívánta jelezni, hogy minden megértenivalót megértett, majd hátat fordított és kiment.

Aztán szótlanul összeszedte a holmiját, nem várta meg elbocsátásának bármiféle igazolását. Majd két teli szatyorral, amelyekbe a még idejében megvásárolt anyagokat tömte, hóna alatt a fehérbe öltöztetett marionettel, amit még Olaszországból hozott magával, elindult a lakásához, közel a Simu Múzeumhoz, amelynek épülete hasonlított az Akropolisz tövében gyermekkorában meglátogatott Héphaiszteionhoz. Az épületet tájékozódása egyedüli biztos pontjának tekintette, már az országba való visszatérésekor is, mert eléggé markáns volt ahhoz, hogy ne bóklásszon hiába Bukarest utcáin, ahol kezdetben minden kanyar az eltévedés lehetőségét hordozta magában.

Ott töltötte az ünnepeket is, csak azért lépett ki a házból, hogy kenyeret vagy liter tejet vásároljon magának. Az önmaga által életbe léptetett elmagányosodás kezdete előtt megvásárolt minden újságot, amit csak a standokon talált. Mert csak akkor, 1948 telén értette meg teljesen, hogy a nagy történelem mindig is jelentős hatást gyakorol a kisebb, személyes történetekre. Még akkor is, ha nincs esély ezt időben megérteni. Márpedig a nagy történelem az újságok sorai közül volt kiolvasható.

Újév után Bruno már nem olvasott újságokat, írni kezdett. Nem a nagy történelem számára, mert egy egyszerű bukaresti lakás néhány ívpapírral borított asztala ehhez nem lett volna elegendő, hanem a kisebb, személyes történet miatt. Bár az is lehet, hogy a törpe jelennek írt, ami bezsúfolódott az albérletbe, ahonnan az ablakon át egy széles, szürke utcára láthatott, és néhány oszlopfőre a múzeum épületéből, amely az Akropolisz lábánál álló Héphaiszteionra emlékeztetett.

Olyan szenvedélyről kezdett írni, amely miatt lemondott a salernói irodában megnyíló karrierről, lemondott Olaszországról és végül még a szüleiről is. A marionettek történetéről írt, úgy ahogy ő felfedezte azt, és a történet, egyre inkább emlékeztetett egy komolyabb esszére, talán épp egy marionettekről írott kurzusra, habár valójában nem is remélte, hogy leírt tapasztalatai valaha is tananyagként juthatnak el az egyetemisták kezébe.

Bruno Matei egy másik történetben élő közönséghez szólt, amelyik hajlandó lett volna meghallgatni és megérteni őt, sőt, kérdéseket is hajlandó lett volna feltenni. Ő pedig ezekre a feltételezhető kérdésekre kereste a választ, először csak gondolatban, aztán feszes mondatokká alakítva őket, egyenesen az érdeklődő közönséget szólítva meg, amelyet egyébként sehol sem látott a maga környezetében, akkor sem, ha kinézett az ablakon a járókelőkre, de mégis olyan közönség volt ez, amelyikre nagy szüksége volt azokban a fagyos napokban. Az elképzelt közönség soraiban néha saját diákjait látta, négy támpontot, akiket már nem oktatott tovább ’48 kezdetétől, apja halála után. Vágyott erre a közönségre, bár tudta, nehéz lesz rátalálni.

Aztán egy reggel, 1949 márciusában. Épphogy felébredt egy hosszú, íróasztalnál töltött éjszaka után. Elégedetten, de szomorúan is, mert a gondolatai kezdtek elfogyni, a kézirat pedig, ezt látta az asztalon heverő íveken, végső formájához közeledett. Megszámolta maradék pénzét, és keserűen állapította meg, hogy alig futja belőle még egy havi albérletre. Inkább zavartan, mint meglepődve állt fel a bejárati ajtón ismétlődő kopogásra.

Hétköznapi reggel 1949 márciusában. Két egyenruhás állt az ajtóban, akik arra kérték, hogy kövesse őket, mert egy nyilatkozatot kell adnia. Bruno nem kérdezte, miféle nyilatkozatot. Még ruhát sem váltott, mert az utcai ruhájában aludt, amit még előző nap délutánján vett fel, hogy tejet és kenyeret vásároljon. Nem cserélte le tehát, csak annyit kért, hogy felhúzhassa a bakancsait, mert a kinti tócsák, így mondta az egyenruhásoknak, miközben még mosolyogni próbált hozzá, mert az a nyavalyás, járdán olvadó jég, nem lesz túl barátságos a házipapucsos lábához.

3. fejezet

Már fél kilenc is elmúlt, amikor Barna átfagyva belépett a garzonlakásba. Felkapcsolta a villanyt és már az előszobából észrevette, hogy Bojin elvtárs ül az ágyon, kezében az elmaradhatatlan borosüveggel. A komor pillantás azonnal Barna eszébe juttatta az üzenetet, amit minden vasárnap megkapott a színház kijáratánál, hogy ma otthon kell lennie, legkésőbb este nyolcra. Nem azért, de Bojin elvtárs általában késett, néha több mint fél órát, olykor egy órát is. De nem az ő szokásos késése okozta, hogy Barna ne érjen haza a megbeszélt időre, hanem az az esti váratlan esemény, amikor Eliza teázni hívta, és ez annyira felkavarta őt, mint még soha: teljesen megfeledkezett Bojin elvtársról.

– Hát így állunk? – kérdezte amaz, anélkül hogy felállt volna. – Oda jutottunk, hogy nekem kell várni rád? Nem kaptad meg a cetlit, vagy mi?

„De igen”, dadogta, és…