Borítószöveg

Az életrajzi kötet főszereplője széki gróf Teleki Géza (Kolozsvár, 1943–Kisoroszi, 2014) antropológus, főemlőskutató, aki Jane Goodall munkatársaként majd’ két évtizeden át Afrikában élt és dolgozott. Teleki Pál unokája, a miniszter Teleki Géza és zabolai Mikes Johanna grófnő fia az Egyesült Államokban nőtt fel, tanulmányait Washingtonban végezte, majd a Pennsylvania Állami Egyetem tanára lett. 1968-tól Afrikában kutatott, nevéhez fűződik az Outamba-Kilimi Nemzeti Park megalapítása. 1973-tól kezdve számos szakkönyve jelent meg angolul és franciául. 2011-ben költözött Magyarországra családjával.

HULEJ EMESE

EGY TELEKI GRÓF

AFRIKÁBAN

HELIKON

Copyright © Hulej Emese, 2014

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2015

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítófotó © EuroPress/Getty Images

Második kiadás

ISBN 978-963-227-572-7

Felelős kiadó a Helikon Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

A szöveget gondozta Szepessy Kata

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

2011 tavaszán levél érkezett a szerkesztőségbe. A Teleki család egyik leszármazottja, egy Amerikában élő, tizenhat éves fiú itt van Budapesten. Lehetne írni róla egy cikket, ha érdekel minket… Engem érdekelt. Különösen, miután rájöttem, hogy Teleki Pál dédunokájáról van szó.

Szőke, zöld szemű kamasszal találkoztam, aki készségesen válaszolgatott a kérdéseimre, de riadtan fogadta a családi múltra irányuló mohó érdeklődésemet. Látható volt, hogy őt az egykerekű biciklizés és a tengerimalacai sokkal jobban foglalkoztatják, mint az, kik lakták a sáromberki kastélyt, vagy milyen állapotban van ma a Telekiek ősi fészke, Gernyeszeg.

Mivel a fiú akkor még nem beszélt magyarul, de én szerettem volna, ha valaki a családból megjelenés előtt elolvassa a cikket, elkértem az édesapja e-mail címét, akiről sok egyéb mellett megtudtam, hogy évekig élt Afrikában, munkatársa volt Jane Goodallnak, szereti a pacalt – és jól beszél magyarul.

Megírtam a fiú apjának, hogy várom a véleményét, javaslatait a cikkhez, aztán némi töprengés után azt is, mennyire szeretem Erdélyt, érdekel a történelem, jártam a Maros menti Teleki-kastélyokban, ráadásul Afrika, annak vadjai és persze Jane Goodall is nagyon közel állnak hozzám. Teleki Géza nagyon kedvesen válaszolt, mentegetőzött, hogy bár beszél és olvas magyarul, de helyesen írni nem tud, ezért írja a levelét angolul. Azt kérte, küldjem el a telefonszámomat, ő majd felhív, és megbeszéljük a cikket. Mivel fotókat is küldött, gondoltam, hogy sok kifogása nem lehet az írás ellen. A képeken szülei díszmagyaros esküvője, közös képek Jane Goodallal és sok afrikai jelenet: Teleki Géza motoron, előtte egy csimpánz kapaszkodik; terepjáró tetején ül, távcsővel kémleli a tájat; tárgyal az Európa Parlamentben.

Pontosan fel tudom idézni, amint a buszon hazafelé tartva megszólalt a telefonom, és megláttam a rengeteg számot a kijelzőn. Ez lesz az amerikai hívás, gondoltam, úgy is volt. Ez a legelső beszélgetés eltartott vagy egy óráig. Már rég hazaértem, de hosszasan köröztem a ház körül, nem akartam bemenni, míg a hívás tart. Teleki Géza elmondta, hogy ősszel ők is Budapestre jönnek, én lecsaptam a lehetőségre: akkor majd készíthetnék Önnel is interjút?

Késő ősz volt, amikor becsöngettem a budafoki ház kapuján. Három órán át beszélgettünk, de az a három óra legfeljebb egynek tűnt. Amikor a kapunál elbúcsúztunk, Géza átölelt melegen. „Köszönöm, hogy olyan szépen írtál a gyerekemről…” Akit csak lehetett, tegezett, de ennek nem az amerikai stílus, hanem szűkös magyar nyelvtani készlete volt az oka. Mégsem láttam még senkit, akiben annyi tisztelet lenne mások iránt. Jó időbe telt, míg elérte, hogy visszategezzem. Csak amikor azt ígérte, legközelebb már kiabálni fog…

Újságíró vagyok, az a munkám, hogy leülök emberekkel, belenézek a szemükbe, kérdezem és hallgatom őket. Nemigen lehet megszokni az érzést, hogy elbúcsúzom valakitől, dübörög bennem a sok gondolat, érzés és a szándék, hogy mindezt továbbadjam. Szerencsére rendre engedhetek a feszítő érzésnek, leírhatom, átadhatom az élményt. Sok kapcsolat megmarad, de muszáj megtanulni továbblépni. Bármilyen mély egy-egy találkozás, jön a következő, készen kell lenni rá.

Ám ettől a történettől, ettől az embertől nem akaródzott továbblépnem. Nyilvánvaló, hogy valahol mélyen az ösztönöm marasztalt. Magával ragadott a Székelyföldről, az erdélyi arisztokratáktól Amerikán át egészen Afrikáig kanyargó történet, és magával ragadott az ember, aki elmondta. Nem mindenkinek van köze a saját történetéhez… Erőt éreztem, szabadságot, kivételes intellektust, tiszta szándékokat és mély érzéseket. A fájdalmat, a sebzettséget akkor még nem láttam…

Heteken át tűnődtem, vajon attól ilyen Teleki Géza, mert arisztokrata, vagy mert Amerikában nevelkedett? Ez a kérdés már rég nem fontos. A lényeg, hogy megéreztem: olyan találkozás ez, amiből fontos dolog születhet. Nekem, neki, talán másoknak is…?

Mégis lassan formálódott bennem a gondolat, magamnak is alig mertem kimondani: könyvet kellene írni…

Sokféle készülődés zajlott akkoriban bennem. Évek óta már-már mániákusan gyűjtögettem a könyveket Erdélyről, különös tekintettel a memoárokra. Néha, amikor egy-egy nehezen megszerzett zsákmánnyal hazafelé tartottam, eltűnődtem: mire kell ez nekem, mire lesz ez jó? Most úgy éreztem, a szálak összeérnek…

Újabb vívódás, míg Teleki Géza elé mertem állni az ötlettel: könyvet írnék róla. Illetve dehogy álltam elé! Csak gyáván küldtem erről egy e-mailt.

Az ezt követő telefonbeszélgetésre is jól emlékszem. Nagyon fontos dolgokat mondott, még fontosabbakat kérdezett. Mikor újra elmentem Budafokra, hogy megbeszéljük a dolgot, megállapodtunk. Örültem, de volt bennem némi csalódás is, mert nem áradt belőle az enyémhez fogható lelkesedés, inkább csak – megengedte. A fiam, aki ott volt velem ezen az estén, vigasztalt, azt mondta, szerinte másnak nem engedte volna.

Nem telt bele egy-két hét, és nem panaszkodhattam a lelkesedésére. Olyan gyorsan kiépült köztünk a megértés, annyira mélyek voltak a beszélgetéseink, hogy nem is értettük, hogyan lehetséges ez. A megértésből szeretet, tisztelet, ragaszkodás lett. Kivételes emberi kapcsolat.

De azért senki ne képzelje Teleki Gézát valami kenyérre kenhető embernek. Néha olyan erővel mondta, amiről éppen meg akart győzni, hogy a széket is fognom kellett, le ne vigyen a szél. Szerettem, ha megcsillogtatta a humorát, de sokszor sírt is… Így voltunk.

Igyekeztem minden alkalommal valami kis adalékot vinni neki a családjáról, a Telekiekről és a Mikesekről. Memoárokból, irodalmi művekből, cikkekből. Ő meg összegyűjtötte a pár nap történéseit, mit hallott a tévében, mit látott itt vagy ott. Átbeszéltük azokat is.

„Mikor kezded írni a könyvet?” – kérdezte egyszer. A kapuban álltunk, én már indulóban voltam. „Még nem tudom, tétováztam, valahogy úgy érzem, még nem kéne…” „Tudni fogod”, bólintott. „Amikor pár hónapja voltam Gombéban, jött valaki és a csimpánzokról kérdezett. Hogyan viselkednek bizonyos helyzetben? És én tudtam. Mondtam neki, hogy ezt és ezt csinálják, még örültem is, hogy már ennyire ismerem őket. Aztán eltelt egy kis idő, és rájöttem, ha valaki most kérdezné ugyanezt, nem tudnám. Azt felelném, hogy a Flo ezt tenné, a Leakey azt, a Hugh megint egészen mást. Akkor úgy éreztem, nem tudok semmit. Jóval később egyszer csak eljött az a pont, amikor megint tudtam volna mondani rá valamit. És persze egészen mást, mint először… Akkor kell elkezdeni az írást, amikor eléred ezt a pontot.”