Borítószöveg

Az én jelszavam, hogy „Halottnak kuss!”. Ami alatt azt értem, hogy aki meghal, az ne szóljon bele, hogy mi lesz utána.

Csányi Vilmos

Az eutanázia egyértelműen pártolandó. Természetesen arra vigyázni kell, hogy ne öldössék az embereket ezzel az ürüggyel.

Vekerdy Tamás

Két elismert magyar gondolkodó és közéleti személyiség Révai Gábor írónak vallott az egyik legszemélyesebb és leginkább tabunak számító, de mindenkit foglalkoztató témáról: a halálról. Csányi és Vekerdy személyesen nem ismerik egymást, így megfontolandó, ugyanakkor gyakran provokatív nézeteik a kérdező közvetítésével, látatlanban csapnak össze egymással. Bár a beszélgetések apropója az elmúlás, a két vitapartner az élet legnagyobb kérdéseit ugyanúgy érinti, mint azok hétköznapi vonatkozásait. És mi más is adhatna mindennek keretet, mint egy tartalmas beszélgetés?

Copyright © Révai Gábor, 2015

Copyright © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Második kiadás

ISBN 978-963-310-656-3

Felelős szerkesztő Hungler Tímea

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Rajka Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Előszó

CSÁNYI VILMOS

Első beszélgetés

Második beszélgetés

VEKERDY TAMÁS

Első beszélgetés

Második beszélgetés

ELŐSZÓ

Születés és halál. Örökzöld témák. Mivel kétségtelenül közelebb vagyok az utóbbihoz, jobban is foglalkoztat. Azzal a tudattal élek, hogy az én koromban már „szabad” meghalni, ezért felértékelődött gondolataimban az idő. Az ország – a Hazám! – siralmas állapota ellenére többnyire jól érzem magam a bőrömben, és még sokáig szeretnék élni. (Nem utolsósorban azért, hogy megérjem ennek a helyzetnek a változását.) Még mindig előfordul, hogy bizonyos szituációkban kamasznak érzem magam, és csak a tudat állandó kontrollja óv meg a kamaszos viselkedés esetlenségeitől, de lassan mégis kezdek felnőni a koromhoz. Bár fogamban jóval több az idegen anyag, mint szívemben a halál, ez utóbbi mégis több helyet követel magának a gondolataimban. Azt nem tudhatom, hogy mikor következik be, és azt sem, hogy milyen lesz, de talán mindkettőt befolyásolni tudom valamicskét azzal, hogy addig mit és hogyan teszek. Vagyis sokkal jobban izgat az élet a halál előtt, bár természetesen kíváncsi lennék rá, hogy mi van utána, ha ugyan van valami. Noha pislákol bennem egy halvány, vallásoktól független hit, de ezt a hitet nem reményként, nem is vigaszként, inkább csak intellektuális kalandként élem meg.

Ennyi elég is a könyv születésének előzményeiről. Magamban és magammal is beszélgetek a halálról, de érdekesnek és érdemesnek találtam olyan emberekkel is beszélgetni róla, akiktől a nyilvánosság számára is fontos gondolatokat reméltem. Egyikük sem a halál „szakértője”, nem orvosok és nem papok, de mindketten olyan emberek, akik életművükkel bőségesen bizonyították, hogy gondolatviláguk, ha szakterületük tudásanyagából táplálkozik is, jóval túlnyúlik szűkebb szakmájuk szemhatárán.

Választásom ezenfelül azért is esett rájuk, mert sokéves jó ismeretségünk okán némi egyoldalú túlzással barátaimnak is nevezhetem őket. Bevallom azt is, hogy irigylem az életművüket, amely ha gyarapodik is még – úgy legyen! –, már így is gazdag egésznek mondható. Éppen ezért feltételeztem róluk, mint kiderült, joggal, hogy bár a jelen nyugtalanítja őket, kellő lelki nyugalommal néznek a jövőbe, beleértve ebbe az elkerülhetetlent, a halált.

Csányi Vilmos vegyész végzettségű etológus, az állatok és az emberek viselkedésének természettudósa. Azért hangsúlyozom, hogy nem egyszerűen tudós, hanem természettudós, mert ő maga lépten-nyomon hangsúlyozza a természettudomány és a többi, idézőjeles „tudomány” különbségét. Már korábbi beszélgetéseink során is kiderült kissé lesajnáló véleménye a magamfajta bölcsészekről, akik még kérdezni sem tudnak rendesen. A maga természettudós szempontjából igaza is van. Én ugyanakkor egy kicsit mindig furcsállottam, hogy az emberi viselkedéssel foglalkozó tudós hogyan tud ennyire csak és kizárólag darwinista módon közelíteni hozzánk, lelkes állatokhoz. Csodálkoztam rajta, és nagyon tiszteltem a következetességéért. Félreértés ne essék, Csányi nem nézi le a többi „tudományt”, mint ahogy fontos történelmi és társadalmi szerepet tulajdonít a hiedelmeknek is, csak épp rigorózusan ügyel rá, hogy ne keverjük össze a kettőt.

Vekerdy Tamás nem természettudós, hanem az emberi és mindenekelőtt a gyermeki lélek tudósa. Az ő gondolkodásának középpontjában nem a természet, hanem az ember áll. Azt állítja, hogy az emberiség meghatározó kulturális értékei a történelem során változnak, és korunkat az euroamerikai személyiség-központú kultúra dominálja. Ez akkor is így van, ha ennek a dominanciának sok, ettől eltérő, értékes – kínai, arab stb. – kulturális hagyomány esik áldozatul. A huszadik századnak a huszonegyedik században is érvényes nagy tanulsága szerinte, hogy a vezérközpontú, kollektivista társadalmak és az individuum szabadságára épülő demokráciák harcából hosszú távon mindig az utóbbiak kerülnek ki győztesként. Ez akár közhelynek is tűnhet, amelyet azonban sajnos újra és újra időszerű felidézni.

A halált lehet félni, lehet nem tudomást venni róla, és persze olykor lehet akarni is. De azt nem hiszem, hogy meg lehetne barátkozni a halál gondolatával. Legfeljebb elfogadni lehet, éspedig leginkább úgy, hogy gondolkozunk a halállal kapcsolatos kérdéseken. Ágyban, párnák közt vagy csatamezőn? Kínok közt, sokáig szenvedve vagy „kegyesen”? Mi lesz velünk utána: sírba temetnek-e vagy porainkat urnába, esetleg a szélbe szórják? És van-e még ez után is? Megmarad-e belőlünk más is, mint az emlékünk?

Beszélgetőtársaim gondolatai a halálról több ponton fedik egymást, helyenként árnyalatnyi eltérések vannak közöttük, és több dologról nagyon máshogy vélekednek.

Az eutanáziát például mindketten nemcsak elfogadhatónak, de nagyon is fontosnak és kívánatosnak tartanák, és egybehangzóan elítélik az ezzel kapcsolatos álszent és obskúrus magyar álláspontot. Hasonlóképpen gondolkoznak a „jó halálról”, gyászról, temetésről, a halottakhoz való viszonyunkról, bár itt már érzékelhetők köztük nüánsznyi különbségek. Végrendeletet egyikük sem szándékozik írni, sőt, Csányi Vilmos nagyon radikális álláspontot foglal el ebben a kérdésben, amikor tömören annyit mond, hogy „halottnak kuss!”.

Ami pedig a halál utáni élet lehetőségét illeti, gyökeresen eltér az álláspontjuk, jóllehet abban egyetértenek, hogy az élet folytatódik. Csakhogy ez a folytatás Csányi Vilmos szerint csupán az anyagok – víz, só, nedvek – átalakulása, és minden más, a halálközeli élményektől kezdve a halálon túli élet bármiféle formájáig, merő illúzió, hiedelem, mese. A tudomány előtt ugyan végtelen lehetőségek állnak, ma már a teleportáció sem tartozik az álmok birodalmába, de az biztos, hogy egy legódarabkákból összerakott puskával nem lehet embert ölni. A természettudós, legalábbis a maga számára, irigylésre méltó biztonsággal tud különbséget tenni lehetséges és lehetetlen között.

Vekerdy Tamás világképében a lehetséges dolgok birodalmának jóval tágabbak a határai, de az olvasó tőle se várjon spiritiszta élménybeszámolót vagy akár túlvilági kalandozásokat. Irtózik azoktól az emberektől, akik részletesen beszámolnak előző életeikről, bár magát a lélekvándorlás gondolatát magához közel állónak érzi. A halállal és a halál utáni élettel kapcsolatos sok ősi kultúrkör mitologémáira mondja azt, hogy „miért ne?”. Ezek ugyanis szerinte nemcsak szépek, de lehetségesek is, ráadásul e kettő – szép és lehetséges – össze is függ egymással. Ő inkább a megérzéseire hagyatkozik, amikor azt mondja valamiről, hogy lehetséges vagy lehetetlen.

Csányi Vilmos és Vekerdy Tamás nem ismerik egymást, legfeljebb én utaltam néha arra, hogy az adott témakörben mit mondott a másik. És mivel az egyes beszélgetések nem időbeli sorrendben követik egymást, előfordulnak bennük korábbi vagy későbbi részekre való utalások is. Kérdéseimmel a halállal kapcsolatos gondolatkörön belül maradtam, de beszélgetőtársaim válaszai gyakran jóval túllépték ezt a határt, értékes tartalmakkal gazdagítva a könyvecskét. Szó esik többek között otthonszülésről, alkímiáról, és bár a halál mint központi téma csak kevéssé helyhez és időhöz kötött, mindenekelőtt Magyarországról. A kép, amely véleményük alapján kis hazánkról összeáll, nem bővelkedik derűs színekben. Gondolataik ezen a ponton lényegében egybecsengnek, jóllehet a hangsúlyok máshol vannak. Csányi Vilmosnál a hosszú távú derűlátás, Vekerdy Tamásnál a rövid távú borúlátás dominál. És mivel ezek nem zárják ki egymást, én maradéktalanul osztom a véleményüket.

Révai Gábor