BÍRÓ SZABOLCS

ANJOUK
inic
I. RÉSZ

Liliom és vér
– részlet –

ATHENAEUM
2015

Athenaeum
Budapest

Copyright © Bíró Szabolcs, 2015

ISBN 978 963 293 425 9

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Áginak, Bencének
és a
Csallóközi Anjou Károly Bandérium
tagjainak

A hónapok elnevezése a XIV. században

Január – Boldogasszony hava

Február – Böjtelő hava

Március – Böjtmás hava

Április – Szent György hava

Május – Pünkösd hava

Június – Szent Iván hava

Július – Szent Jakab hava

Augusztus – Kisasszony hava

Szeptember – Szent Mihály hava

Október – Mindszent hava

November – Szent András hava

December – Karácsony hava

Az Úr kétezertizennegyedik évében, Szent Mihály havának ötödik napján, pénteken kezdtem el ezt a krónikát a magyarországi Anjouk régi tetteiről, eredetükről és növekedésükről, diadalaikról és bátorságukról; egybeszedegettem azt többféle régi krónikákból, kiírtam onnan, ami igaz, és mindenképpen megcáfoltam, ami hamisság. Az Úr nevében, ámen.

Egy új kor hajnalán

inicEgészen más szelek fújtak akkoriban. Lesznek, akik azt állítják majd, hogy semmi sem változott, és hogy csak hajlott koromra megkérgesedett, fáradt elmém fújatja velem régi időknek dicséretét. Ne higgy nekik, kedves olvasóm, ki kezedbe veszed ezen írást, mibe életem alkonyán kezdek bele! Mert hogy öreg vagyok már, s két kézzel is csak nehezen bírom el a kardot, melyet egykor fél kézzel forgattam vasba öltözve, az ugyan kétségtelen. De hogy fonnyadt testemben élesen emlékező, ifjakat megszégyenítő szellem lakozik, azt sem hazudtolhatja meg senki emberfia. Ezzel büntet ugyanis az Isten: természetellenesen hosszú, már-már öröknek tetsző élettel, melynek minden egyes pillanatára oly fényesen emlékszem, mintha csak tegnap történt volna – pedig de szívesen felednék!

Az Úr azt akarja, hogy emlékezzem, így tehát emlékezem. S mivel nevelőim egykor belém verték a betűvetés tudományát, e kódex lapjaira lejegyzem mindazt, ami egy másik, talán egy jobb korban, s egy bűnös élet hosszú esztendei alatt zajlott, a Kárpátok bérceitől övezett, szebb napokat is látott hazában – Magyarországon.

Oly korról mesélek, melyben nem élhettél, kedves olvasóm, és amely nem tér vissza soha többé: utolsó reménysugára akkor halványodott el, amikor a hatalom aljas urainak már egy várandós anya meggyilkolása sem jelentett megoldhatatlan gondot. Undorodom, s reszketek a tehetetlen dühtől, ha csak erre gondolok. Merthogy te, kedves olvasóm, eljövendő korok gyermeke, bizonyára már általánosan elfogadott igazságként kapod az ostoba mesét: az ország uralkodónője egymaga lovagolt a rengetegben, hátasa megbokrosodott, s mire az apácák rábukkantak, már neki is, magzatjának is túl késő volt. S talán el sem gondolkodol rajta, hogy főnemes nem lovagol csak úgy egymagában sehová…

A dicső korszak tehát, melyről e lapokon fog regélni egy bolond vénember, nincsen már. Elmúlt. Vére tán még ott szárad valamely nagyúr bársonykesztyűjén, vagy épp tőre keresztvasa tövében, de az is elkopik onnan hamarost, s ki tudja, mi híre marad azután a lovagkirályok és udvari lovagok, vakmerő hősök arany évszázadának. Féligazságok és homályos hazugságok kora közeleg, és jaj annak, ki a sok átköltött, félig elhallgatott történetből próbálná megtudni, mi történt velünk egykoron. Hogy miképp visszhangzott lemészárolt testvéreink utolsó sikolya a posadai völgyszorosban. Hogy milyen volt, amikor három király tartott világraszóló mulatságot. Hogy miképp festett Lajos úr Visegrádja teljes pompájában, és milyen volt végigvonulni fél Itálián, hogy aztán előbb meghódítsuk Nápolyt, majd bubópestistől halálra ítélten kullogjunk haza. Csoda, ha az eljövendő nemzedékek ki tudnak valamit bogarászni a valóság tojáshéjára rakódott hazugság-mocsok vaskos rétegei alól.

Istenem, adj nekem türelmet, hogy történetemet az elején kezdhessem el, mert bizony nagyon előreszaladtam!

Bevallom, az elejét nem láthattam a saját szememmel, mert még meg sem születtem akkor, amikor András úr, az Árpádok utolsó sarja eltávozott az élők közül, s az Anjou nemzetség első magyar királya, Károly – vagy ahogy akkoriban hívták, Caroberto – megkezdte harcait a régi nemességgel. Nem láthattam, de apámtól, anyámtól és az idősebb harcostársaktól meglehetősen sokat hallottam róla. Hosszasan mesélni ugyan csak azokról az évekről kívánok, melyek során már én is a világon voltam, de hogy ezeket megértsd, kedves olvasóm, röviden szólnom kell a születésem előtti időkről is.

Az Úr ezerháromszázegyedik esztendeje baljósan kezdődött, és sok jót már nem ígért, hiszen András király váratlan halálával az Árpádok több mint három évszázados uralkodásának lett egyszer s mindenkorra vége. Elképzelni is nehéz azt a tíz sötét évet, mely az országra köszöntött, amelynek sem királya, sem szilárd törvényei nem voltak akkoriban. A koronára többen is szemet vetettek, ám mindnyájan külhoniak voltak, ez pedig számos bonyodalmat szült a rendek közt.

Anjou Károly a tengeren keresztül érkezett Nápolyból: tizenkét esztendősen szállt partra Spalatónál, amikor András úr még élt, s csak tizenhárom éves volt, amikor a király halála után az esztergomi érsek Fejérváron koronával illette gyermeki homlokát. A nemesek egy jelentős része azonban kijelentette, hogy Károly nem uralkodó, hiszen ehhez három feltételt is teljesíteni kell, s ugyan a szertartást az esztergomi érsek végezte az ősi királyvárosban, de mégsem a Szent Koronával, csupán egy alkalmi ékszerrel. Így tehát ők behívták ellenkirálynak a cseh király gyermek fiát, Vencelt, s László néven megkoronázták – a Szent Koronával, ám az esztergomi érsek áldása nélkül.

A két gyermek ezután évekig harcolt a trónért, míg az őket bábuként rángató nemesek vígan hordták szét az Árpádok megmaradt javait, s bár tartományaikat önálló kis uradalmakként kezelték, a király felelősségét, a valódi hatalom terhét egy sem kívánta vállára venni. Hogy Károly valójában az ötödik Árpád-házi István király dédunokája volt, az senkit sem érdekelt. Azt hangoztatták, tartanak tőle, ha a pápa választottja ül Magyarország trónjára, akkor az addig független királyságban túl nagy szava lesz Rómának. Eközben viszont ők maguk sem az erős és hatalmas Přemysl Vencelnek ajánlották a koronát, hanem gyenge, befolyásolható fiának.

Ahogy aztán az öreg király meghalt, s országa fiára szállt, a Magyarországon Lászlóként uralkodó Venceszláv azonnal hazatért, és mindenről, ami a Szűzanya országához kötötte őt, önként lemondott. A nehézségek és bonyodalmak ekkor sem értek véget, csak sokasodtak: trónigényét ugyanis bizonyos magyarországi rendek nyomására átruházta Alsó-Bajorország hercegére, az élemedett korú Wittelsbach Ottóra, aki mögé hűséges kutyaként sorakoztak oda mind a köpönyegforgatók.

Ezt a szerencsétlen bajort viszont még az Isten sem akarta az ország élén látni, ezért történhetett, hogy miközben kíséretével együtt álruhában átkelt a határon, az ostoba disznaja elveszítette a Szent Koronát, melyet annak előtte egy egyszerű csobolyóba rejtett, s a csobolyót a nyeregkápához kötötte. Napokkal később derült csak ki a borzasztó dolog, s mire megtalálták – ott hevert érintetlenül az országúton –, már ferde volt rajta a kereszt. Ezt a legtöbben mindmáig jelnek vélik, amire Ottónak hallgatnia kellett volna. Ám nem hallgatott, hanem Szent Miklós napján fejére tétette a koronát Fejérváron – persze az esztergomi érsek, Tamás áldása nélkül, így az ő esetében sem teljesült a három kívánalom.

Úgy mondják, Károly még a koronázás napján egyéves fegyverszünetet ajánlott a jövevénynek, aki ezt el is fogadta, s bizonyára örült, hogy egy teljes esztendeig csend és nyugalom lesz új országában. Csakhogy Károly nem tétlenkedett, folyamatosan fegyverkezett, s a szünet leteltével akkora sereget indított útjára, melynek sehol sem tudtak megálljt parancsolni Ottó hadai.

Az Anjou-párté lett Esztergom, Buda és számos más város, míg Ottó a koronával Erdélybe menekült, Kán László vajdához, segítségért és a lánya kezéért. Leendő apósa vad székely lovasaiban látta az új erőt, mellyel visszavághat Károly főpapi seregeinek. Kán Lászlónak azonban esze ágában sem volt egy öreg bajorra pazarolni a lánya szüzességét. Alighogy Ottó megérkezett hozzá, elfogta és tömlöcbe vetette, a koronát pedig megtartotta magának. Egy ideig még eljátszadozott újdonsült rabjával, majd kihajította valahol a vadonban.

Wittelsbach Ottó végül kínkeservesen hazakeveredett, de soha többé nem lépett magyar földre. Hivatalosan egészen élete végéig viselte a magyar királyi címet, ám jogait nem gyakorolta, és a Kárpátok között amúgy sem vette őt komolyan többé soha senki.

Károlyt azután másodszor is megkoronázták, de megint nem a Szent Koronával, hiszen azt Kán László vajda birtokolta, s úgy is gondolta, hogy jó helyen van az ott nála, Erdélyben.

Magyarországon tartózkodott ez idő tájt őszentsége teljhatalmú legátusa, Gentile bíboros. Amit Károly nem tudott elérni karddal, azt ő elérte kereszttel – legalábbis így hírlett, habár apám arról is említést tett, hogy a bíboros jelenléte többet ártott, mint amennyit használt. A koronát mindenesetre ő szerezte vissza a vajdától, s azokat is megbüntette, akik még mindig nem szolgáltatták vissza a kisebb-nagyobb királyi és királynéi jussokat, vagy épp csak nem fogadták el Anjou Károly hatalmát. Az általa kiválasztott nemzetségeket, élükön a Kánokkal, előbb átok kötelékével isteni kiközösítés alá vette, majd hogy haragja tüzét igazán tombolni lássák ellenségei, kiforgattatta és szanaszét szóratta a megszentelt földből hozzátartozóik tetemeit. És bár a nép, főleg a magyar, sok mindent látott és elviselt már az idők során, az még a legelvetemültebb lázadókat is térdre kényszerítette, hogy a hajnali köd felszálltával apáik és anyáik rothadó maradványai fogadták őket birtokaikon. Ilyen szörnyű lépésre senki sem volt felkészülve, ám a cél, úgy tűnt, szentesítette az eszközt: a korona szempillantás alatt visszakerült a királyhoz, akinek harmadik beavatási szertartásán az is ott üvöltötte, hogy Vivat Rex!, aki nem sokkal azelőtt még bőszen fenekedett ellene.

A koronázás másnapján azonban ugyanúgy felkelt a nap, és a nemesség egy része ugyanúgy nem akart fejet hajtani az új rend előtt, mint korábban.

Nem fárasztalak, kedves olvasóm, azoknak a nevével, akik hol a király mellett, hol meg vele szemben álltak. Sokan voltak, legalábbis egy ideig. Elég, ha két nevet megemlítek: Aba Amadéét és Csák Mátyusét. Előbbi a kezdetektől fogva támogatta a fiatal Anjout, de amikor rájött, hogy Károly fel akarja számolni a tartományurak kiskirályi hatalmaskodásait, s nem kívánja nekiadni Kassa városát, fellázadt ellene. Bősz haragjában fiaival és kíséretével nagy dérrel-dúrral bement Kassára, ahol csakhamar tömegverekedés alakult ki, az öreg Aba Amadét pedig a tumultusban agyonverték. Erre aztán Károly elméjét elöntötte a düh: oklevélben fosztotta meg Amadé fiait szinte minden nemesi előjoguktól és összes váraiktól. Ezek úgy tettek, mintha fejet hajtanának előtte, majd azonnal menekültek Csák Mátyushoz – akivel atyjuk sohasem szövetkezett volna –, hogy felajánlják neki alattvalói szolgálataikat. Az öreg hadúr oltalmába fogadta Amadé fiait, és nyíltan szembehelyezkedett Károllyal, akinek hónapokkal korábban már sikertelenül ostromolta budai várát. Akkor Gentile bíboros ki is közösítette, ennek köszönhetően a hadúr feldúlta és végigmészárolta egész Esztergomot, bebizonyítva, hogy neki sem király, sem pápa nem parancsolhat.

Régi nemzetség volt a Csákoké, egyenesen a hét törzs egyikéből származónak tartották magukat. S nemcsak a nemzetség volt már öreg, de maga Mátyus is: még látta, s hol szolgálta, hol nem az utolsó Árpádokat. Neki már a Turul-nemzetség sem mondhatta meg, mit tegyen vagy ne tegyen. Nagyobb hatalma volt, mint bárkinek az országban, beleértve a mindenkori uralkodót. Sokan mindmáig egyfajta hősként tisztelik, noha szerintem hős még nem fordított ennyiszer a köpönyegén, amióta világ a világ, s bár uralkodó is lehetett volna, a Szent Korona súlyát Csák Mátyus sem akarta elviselni.

Elég az hozzá, hogy Károly élete legnagyobb, legerősebb ellenfelét tisztelhette benne, akit sosem tudott igazán legyőzni. Az ezerháromszáztizenegyedik esztendő nyarán Buda alatt visszaverte, de le nem gyűrhette. A rákövetkező évben az Amadé-fiakat akarta kézre keríteni Sáros várának ostromával, de Csák Máté ezerhétszáz zsoldosa időben érkezett, és elkergette a liliomos lobogót a vár alól. Onnan Károly a Szepességbe menekült erőt gyűjteni, az Amadé-fiak pedig a Csák-seregtesttel egyenesen Kassának rontottak, hogy erőnek erejével megszerezzék maguknak a jelentős és gyorsan fejlődő várost. Az ostrom hallatára Károly serege azonnal megindult a Szepességből, jöttük hírére azonban a másik sereg is félbehagyta Kassa ostromát, és elébe ment az Anjou-hadnak.

Amikor aztán az Úr ezerháromszáztizenkettedik évének kora nyarán, Szent Iván havának tizenötödik napján szembekerültek a rozgonyi vérmezőn, mindenki úgy érezte, ott dől el minden.

Két fél sorakozott fel egymással szemben: a domb tetején Aba Amadé fiai összes erejükkel és Csák Mátyus zsoldosaival, akiknek ura ez idő tájt trencséni sasfészkében várta a fejleményeket. A völgybe szorulva ott állt Károly szedett-vedett, megfáradt seregével, a Szepességből összeverbuvált lándzsás tömegekkel, egy maréknyi ispotályos lovaggal és számos, akkor még ismeretlen, jelentéktelen, szinte nincstelen szerencselovaggal.

Aki ott volt akkor Rozgony mellett, mind úgy emlékezik rá, hogy az Anjou nemzetség ifjú uralkodója megbékélt a halállal, hiszen tisztában volt vele, hogy az ellenség nem elsősorban a seregét, hanem őt magát akarja megsemmisíteni.

Így is volt.

A csata kezdetén a teljes lovasság lezúdult a dombtetőről, egyenest a királyra támadva. Mire ezt a szárnyak észrevették, középütt már kialakult a csetepaté, s ahogy a szélek bezárultak, egy gigantikus, gyilkos körforgás alakult ki a völgyben. A rozgonyi csata nem lovagi viadal volt, hanem pokoli mészárszék. Amikor a dombon maradt seregtestek is rázúdultak a lentiekre, már szinte azt sem lehetett tudni, ki kinek az oldalán áll. Testvért testvér, apát fiú döfött halálra ott: a magyar irtotta saját népét, hogy egy bő évtized után végre helyreálljon a rend, s az ország szilárd európai nagyhatalom lehessen, ne süllyedjen vissza az őskáoszba.

A leírhatatlan borzalom közepette egyszer csak földre hullt a királyi lobogó, ám Károlyt azonnal körbeállta az ispotályosok pajzsfala – az ifjú, rendíthetetlen Anjou ott küzdött harcosaival a pokol küszöbén, ezer sebből vérezve, mindenre elszántan. És akkor valami olyasmi történt, amire a tömegben küzdő apám sem tudott soha egyértelmű magyarázatot adni: váratlanul több ezer kassai gyalog jelent meg a völgyben. A frissen érkező lándzsaerdő-had pedig olyan erővel támadt az Amadé-fiak és Csák Mátyus seregére, hogy azokon végleg eluralkodott a pánik: hanyatt-homlok menekült, ki merre látott.

A krónikás később, már Lajos úr idején papírra vetette, hogy ott, Rozgony mellett akkora vérfürdő zajlott, amekkorát a kutyafejű tatárok betörése óta nem látott a magyar. Azt is leírta, hogy csoda történt, hiszen Károly seregéből sokkal többen estek el, mint az ellenség soraiból, a győzelem Isten akaratából mégis Károlynak adatott meg.

A krónikás arról már bölcsen hallgatott, hogy Csák Mátyust ezúttal sem sikerült legyőzni, hiszen a tartományúr csak pár ezer fegyverest veszített, ámde hatalma nem csorbult a Felvidéken. A krónikás úgyszintén nem említi, hogy akkor és ott mindenki úgy hitte, az a csata mindent eldöntött, és a végét jelentette az uralkodó harcainak.

Mind tévedtek.

Ami Rozgony mellett történt, csak a kezdet volt.

ELSŐ EPIZÓD
Kilenc évvel később

1. fejezet

Az Úr 1321. éve
Böjtmás havának 28. napja
Dubicától keletre

inicAbban az évben korán beköszöntött a tavasz. A téli hótakaró nyomtalanul eltűnt, helyén életteli, dús fű sarjadt, mely az újjászületést hirdette. A termőföld puha volt, a Száva pedig kövér és erős: éjjel-nappal vadul hajtotta a kis malom kerekét, nem bírt belefáradni a munkába. A molnár erre várt az elmúlt ősz óta: most elővette a tavaly elraktározott maradék gabonát, és nekiállt őrölni, hogy a majorságban friss lisztből süthessenek kenyeret az asszonyok. Semmit sem szeretett jobban azoknál a hajnaloknál, amikor a harmattól nedves fű szaga mellett megérezte a forró kenyér hívogató illatát.

A molnár nem volt gazdag ember, de ami csekélyke vagyon felett rendelkezett, azt mind feltette volna rá, hogy a friss lisztből sült tavaszi kenyérnek nemcsak az íze és az állaga, de még az illata is teljesen más, mint annak, amit az óévi lisztből készítettek. Persze az egész nem csak ezen múlt. Fontos volt például, hogy ki készíti a kenyeret, hányszor gyúrta át az illető a tésztát, mennyire volt forró a kemence, mennyi idő után került ki onnan a kenyér – és hogy a gyúrás, dagasztás közben mennyi verejték csepegett a pék homlokáról a félkész tésztába.

Sokon múlott tehát, hogy milyen lesz egy kenyér íze és illata, de a molnár biztos volt benne, hogy az összes apró részlet közül a liszt frissessége, finomsága a legfontosabb. Épp ezért várta minden évben az olvadást: a hó után megvadul a Száva, a malom kereke csak úgy száguld, ő pedig friss lisztet készíthet. Azt az úr is szereti, akinek a csimotája ilyenkor mindig kicsipkedi a kenyér gőzölgő belét, a héját meg titokban odaadja az állatoknak – persze erről a „titok”-ról rendre mindenki tud, az úrfit mégsem szólják meg érte. Hadd etessen a gyerek!

A kis vízimalomtól valamivel távolabb nagy tábla termőföld állt, melyet az elmúlt két hét során valósággal elözönlöttek a parasztok. Az úr ételt, kvártélyt, sőt némi pénzecskét is biztosított nekik, míg a földjein dolgoznak – ők pedig jöttek, és sokkal szívesebben robotoltak itt, mint bárhol máshol a világon.

Furcsa uraság ez a Bátor nembéli Attila, mélázott magában a molnár. Más úr még üti is a parasztjait, és semmi pénzért nem engedné őket a családja közelébe. A többi nemes úgy kerüli a jobbágyot, akár a leprást. Ő meg szinte egyenrangúnak tekinti őket saját magával.

A majorságban többségében szlavóniaiak dolgoztak, Dubica, Csázma környékéről származtak. Aztán az itteni különleges bánásmódnak valahogy híre ment, és jöttek messzebbről – Zágrábból, Szamoborból, még Varasdról is. Volt, aki tavasztól őszig maradt, mások – egész családok – már évek óta a birtokon éltek. Az úr egy sor veremház felépítését is engedélyezte nekik a falon kívül, cserébe olyan odaadó munkát kapott, hogy uradalma virágzott, szinte teljes mértékben önmagát tartva el. A molnár biztosra vette, hogy ez nemcsak a puszta munkának köszönhető, hanem annak az őszinte, hálás szeretetnek is, amivel ezek a befogadott jobbágyok a feladatukat végzik: ugyanúgy, ahogy a gondos, alapos munka fakasztotta veríték is ízletesebbé teszi a kenyeret.

De hogy mi visz rá egy nemes urat, egy lovagot arra, hogy ilyen jól bánjon az embereivel, arra még a molnárnak sem volt ötlete, holott lassan tíz esztendeje dolgozott a malomban.

Még az előző úr, Vilmos lovag fogadta fel őt, amikor elkezdte kiépíteni a régi udvarházat. Azelőtt sokáig csak a ház állt ezen a területen, mellette az istálló és egy kút. Aztán Vilmos nekiállt falat és tornyokat építeni, amikor pedig elesett a rozgonyi csatában, az ő fogadott fia folytatta a megkezdett munkát.

Azelőtt a király első embere, híres hadvezére volt, de a rozgonyi diadal után valamiért szögre akasztotta a kardot, és családjával földművelésbe, állattenyésztésbe kezdett, távol a királyi udvartól, messze minden csatamezőtől. Ő végezte be Vilmos művét, ő építette át az udvarházat majorsággá, mely már-már önálló falura hasonlított: Attila úr ugyanis nemcsak parasztokkal és a háza népével, hanem katonákkal, lándzsásokkal és íjászokkal is megosztotta lakóhelyét, akik mindig éberen őrködtek a falakon és a sarkokon álló fatornyokban.

Hogy Vilmos lovag – és bizonyos szóbeszédek szerint Attila is – egykor a templáriusok eretnek rendjébe tartozott, annak talán lehetett némi köze ahhoz, ahogy a közrendűekkel bántak, habár a molnár, bármennyit is tudakolódzott e felől, senkitől nem hallott olyasmit, hogy a vörös barátok egyenlőnek tekintették volna magukat minden rendű és rangú embertársukkal.

A lényeg, hogy jó ember, aki megérdemli Isten szeretetét, zárta le magában a dolgot, ahányszor csak ilyen irányba kalandoztak el gondolatai. Végtére is neki mindegy volt, hogy a gazdaság ura mi okból bánik mindenkivel példátlanul jól: ő nem firtatta a múltat, nem vetemedett semminemű orcátlanságra.

Örült, hogy a vízimalomban még mindig ő az úr, és hogy munkája gyümölcseként érezheti a tavasz ezer szagába vegyülő friss kenyér illatát.

A nap már jócskán délutánba fordult, amikor két tizenévesforma kölyök rohant ki a nyugati kapun, hogy egymást lökdösve, nagyokat kurjantva a termőföld felé iramodjon. Csepke és Kurta úgy festett, akár két tojás: kócos barna haj, egyforma, a piszoktól és a napsütéstől barna arc, pajkosan csillanó barna szempár és ugyanaz a kék-vörös öltözék, mely jelezte, hogy ők nem egyszerű jobbágyivadékok, hanem az úr apródjai.

Valójában nem a puszta véletlennek köszönhetően hasonlítottak úgy egymásra: édesanyjuk egyszerre hordta őket a szíve alatt, és mindketten ugyanabban az órában látták meg a napvilágot. Attól kezdve mindent közösen éltek meg – azt is, amikor családjuk minden egyes tagját egymás után ragadta el a vérhas. Az árván maradt ikreket a birtok ura vette magához, és különleges bánásmódban részesítette őket: azonnal az apródjaivá fogadta a gyerekeket, hogy soha többé ne kelljen nélkülözniük. Tudták, micsoda kiváltságban van részük, igyekeztek is jó apródokká válni, habár a bőrükbe általában alig fértek bele – Attila úr azonban olyannak szerette őket, amilyenek természetüknél fogva voltak.

Ezúttal épp azon versengtek, hogy melyikük ér oda hamarabb a lovaghoz az őrség kapitányától hallott hírrel, de közben mit sem törődtek vele, hogy apródoknak nem illenék piszkos arccal, kócos hajjal uruk elé járulni, sem pedig egymást lökdösve szaladni jelentéstételre. Arról nem is beszélve, hogy azt a bizonyos hírt még csak nem is rájuk bízta a kapitány…

Egy óvatlan pillanatban Kurta olyan erővel könyökölt Csepke oldalába, hogy a fiú nagy ívben elvágódott, de még maradt ideje testvére után nyúlni, hogy őt is magával rántsa a földre. Aztán hirtelen mindketten elsápadtak az ijedtségtől.

– A harisnyám! – kiáltott fel rémülten Csepke, felhorzsolt jobb térdét szemlélve. – Kiszakadt a gyapjú!

– Az ujjasom! – szűkölt Kurta, és mutatta, hogy ahol fivére megrántotta, ott a ruha ujja leszakadt viselője karjáról.

– Az még hagyján, te bolond! – legyintett a másik. – Neked csak a varrás szakadt el, pár öltéssel helyrehozható. De én mit mondok, ekkora folttal a gyapjúharisnyámon?

Kurta nem bírta tovább, elnevette magát:

– Az úrasszony még úgyis csak kétszer vásárolt gyapjút ebben a hónapban – kacarászott. – Biztos megveszi neked harmadszor is az új anyagot. Vagy járhatsz lukas harisnyában, úgyis itt a tavasz, nem fog meglevesedni az orrod!

Csepke erre felháborodottan vetette magát Kurtára, és a két apród hosszas, heves verekedésbe kezdett. Közben még a hírt is elfelejtették, amit uruknak szándékoztak vinni nagy sietve. Amikor Kurta nagy, lila foltot pofozott fel csatlóstársa bal szeme alá, Csepke pedig leszakította alkalmi ellenfele ruhájának másik ujját is, egy kilencéves kölyök iramodott el mellettük szélvészgyorsasággal.

– Édesapám! – kiabált Szilárd már messziről, ahogy szeme előtt feltűnt a termőföld és a rajta dolgozó több tucat ember. – Édesapám, jöjj gyorsan!

Még a gyermek is elbizonytalanodott pár szívdobbanásnyi időre a sok vászoninges paraszt láttán, atyja ugyanis lovagi címe ellenére ugyanúgy dolgozott a földeken, mint bárki más. A Bátorok nemzetségének feje legegyszerűbb harisnyáját és festetlen vászoningét viselte, így kinézetre nem igazán különbözött a keze alá dolgozó jobbágyoktól. Aznap már kora reggeltől talpon volt, hogy minden egyes munkát személyesen ellenőrizzen, de sehol sem állta meg, hogy a tennivalókból ki ne vegye a részét maga is. A fák metszésénél, megcsapolásánál, a gyújtós felhasogatásánál, és persze a gabona elvetésénél is szorgosan segédkezett. Olyannyira magával ragadta a munka heve, hogy elsőre meg sem hallotta egy szem porontya kiáltozását.

– Édesapám! – futott oda hozzá a fiúcska, és hogy biztosan felkeltse a férfi figyelmét, megrángatta annak piszkos, combközépig érő ingét.

Bátor Attila mosolyogva fordult felé. Arcát belepte a por, melybe keskeny barázdákat vájt a homlokáról fakadó veríték.

– Mi olyan sietős, fiam? – kérdezte, majd a vállán átvetett, vékony kötélről függő marhabőr kulacsért nyúlt. Fogával ráharapott a faragott fadugóra, kirántotta azt a kulacs nyakából, és jóízűen nyelte a friss tavaszi nyírvizet.

– Száz lovas tart erre – lihegte a gyerek izgatottan. – A király zászlaja alatt.

A majorság ura kis híján mellényelte a vizet. Nem számított látogatókra, főképp nem a temesvári udvarból. Azonnal abbahagyta a munkát, és kezét határozottan Szilárd vállára téve, nagy léptekkel elindult a nyugati kapu felé. Meg kell mosdania, futott át agyán a gondolat, és egy szempillantás alatt magára kell öltenie legszebb ünnepnapi ruháját. Munkáskéz ide vagy oda, királyi követet nem fogadhat rongyos paraszti gúnyában.

Útközben elhaladtak Kurta és Csepke mellett, akik az úr láttán azonnal abbahagyták a verekedést, és megpróbálták rendbe szedni magukat. Attila azonban olyannyira elmerült izgatott gondolataiban, hogy észre sem vette két szeleburdi apródját. Egyre csak a fiát kérdezgette:

– Biztos, hogy csak száz? A király lobogója alatt?

– Imre mondta, hogy annyi – felelte Szilárd, mire az apja nem tehetett mást, rábólintott: őrsége kapitánya még sosem vétette el a számolást, jobb volt ebben mindenkinél.

Attila ugyanakkor sehogy sem értette a dolgot: vajon mit kereshet Szlavóniában egyetlen királyi lovasszázad?

– Milyen messze vannak? – tette fel következő kérdését, miközben áthaladtak a nyugati kapun. – Merről érkeznek?

– Északkelet felől. Imre szerint fertályórán belül itt lesznek.

– Az tán elég idő, hogy úgy-ahogy felkészüljünk…

– Édesanyának üzentem Boglárkával – sorolta a fiú csillogó szemmel, a szapora iramtól fújtatva. – Az őrség készen áll, a háznép mind tudja a dolgát.

– Nem csalódtam benned, fiam – mosolygott rá az apja, majd vonásai azonnal megkeményedtek, hiszen egyre csak azon járt az esze, hogy vajon miért jön, mit akarhat tőle egy királyi legátus.

A fiára valóban büszke volt. Más úr talán megfeddte volna az őrség parancsnokát, hogy miért nem személyesen tőle kapta a jelentést, ám Bátor Attila pár hónappal korábban kifejezett parancsba adta, hogy amikor fia nem a tanulással van elfoglalva, vagy épp nem ő neveli belé a kard művészetét, akkor a lándzsásai igyekezzenek kiokosítani mindenről, amire egy katonaembernek szüksége lehet. Ebbe az is beletartozott, hogy ha a toronyból meglátnak valakit közeledni, a hírt a fiún keresztül juttassák el hozzá. Ő aztán feltette az összes fontos kérdést, amire egy jó őrszemnek tudnia kell a választ, és ha a gyerek mindenre jól megfelelt, a lándzsások komoly dicséretben részesültek. Hogy Szilárd emellett még a helyzet fontosságát is felismerte és kérés nélkül, azonnal üzent az anyjának meg a háznépnek, az külön büszkeséggel töltötte el Attila szívét.

– Eridj, nézz a körmükre, míg én átöltözöm! – hajtotta el a gyereket, ahogy átlépték a régi udvarház küszöbét, ő maga pedig az emeleti hálóterembe igyekezett.

Felesége, Ágnes már ott várt rá, kezében ura legszebb ruháival. Attila ugyan sok embernek adott munkát a birtokán, öltöztető szolgákat azonban nem tartott. Apródjait és fiát is alaposan kitanította arra, hogy háborús helyzetben hogyan kell felöltöztetni, felövezni, felfegyverezni a lovagot, habár az elmúlt kilenc évben egyszer sem volt rá példa, hogy vasruhába kellett volna bújnia. A rozgonyi csatával a háta mögött hagyta élete háborúval teli éveit, és már csak arra vágyott, hogy a földjei kövéret teremjenek, az asszonya forrón ölelje, a fia pedig erős férfivá cseperedjen. Ősei kardja már rég nem kóstolt vért, ahogy az egykor a királytól kapott pompás fegyvere, liliomos hosszú kardja sem harapott élő húsba csaknem egy évtizede. Ha néhanapján le is kellett mosnia a vért a kezéről, az legfeljebb a jószágoké volt a hajnali vágások után.

Ifjúkorában sosem gondolta volna, hogy mire benő a feje lágya, megelégszik a gazdálkodó életmóddal – de szerette ezt az életet, és örült, hogy kiveheti részét a munkából. Nem hiányzott neki a harc.

– Kik jönnek? – kérdezte az izgalomtól tágra meredt szemmel Ágnes. – Valóban a temesvári udvar emberei?

– Nem tudom – felelte Attila, miközben teljesen mezítelenre vetkőzött, és a sarokba hajigálta piszkos gönceit. – Nem üzentek. Én legalábbis nem kaptam üzenetet.

– Mit akarhatnak tőled?

– Ha én azt tudnám…

A szoba közepén álló dézsához lépett, és gyors mozdulatokkal lelögybölte magáról a föld mocskát. Nem időzött sokat a tisztálkodással. Egykor hosszú haját már rég levágta, így kevesebbet kellett vele vesződnie, hogy egy-egy dolgos nap végén kimossa belőle a munka piszkát. Ezúttal is csak gyorsan bevizezte, alaposan megmosta bajusszal és rövid szakállal keretezett keskeny arcát, majd áttörölte magát egy kendővel, és már tiszta is volt.

Egymás után vette el felesége kezéből a ruhadarabokat, és hamar magára öltött mindent: a hófehér berhét, a kék gyapjúból varrt harisnyaszárat, a tiszta alsóinget, a szintén hófehér tunikát, majd kedvenc cappáját1, melyet bordó gyapjúból szabtak ki, szegélyét pedig hófehér lencérnával szegték be gondos kezek. Liliomos veretekkel díszített övét, melyről pénzes erszénye, étkészlete és egyszerű bicellusa2 függött, már a felesége adta rá.

– Régen ezt sem csak a harmadik lyukig sikerült behúzni – nézett az övre, miközben a szíjvéget áthurkolta a csat körül. – Mikor eresztettem ekkora pocakot?

– Szebb darab férfi vagy, mint valaha – csókolta arcon az asszony, majd nyakába akasztotta a súlyos nemesi láncot, melynek minden szemét egy-egy sárgarézből kovácsolt liliom alkotta: módos ember jelvénye volt ez.

– Hogy festek? – húzta ki magát a lovag, miután rövid szárú bivalybőr csizmáját is felvette.

– Daliásabb vagy, mint maga a király – kuncogott az asszony. – Csak nehogy összekeverjenek vele!

– Ha te mellettem állsz, nem fognak – fogta meg felesége kezét a férfi. – Ahogy hallottam, a királyné hozzád képest egyszerű konyhai mosószolga…

– Te bolond! – kapta a kezét szája elé Ágnes. – Meg ne hallja senki, hogy ilyeneket mondasz!

A nő egyszerű fehér alsóruhát viselt, melynek ujjai illő módon a kézfejét is takarták, szoknyája pedig egészen a földig ért. Fölötte égszínkék, ujjatlan felsőruha, vékony övvel összefogva. Dióbarna haját egyszerű vászon főkötő fedte. Ékszerei lehettek volna, de nem szerette őket: semmi hivalkodót nem hordott soha, a maga érett asszonyi egyszerűségében, természetesen volt gyönyörű. Férje végignézett rajta, és bármennyire is sietett, nem állta meg, hogy oda ne vonja magához, legalább egy rövid időre.

Attila szinte gyermek volt még, tizenhárom éves, amikor sebláztól gyötörten feküdt egy budai fogadóban, és beleszeretett a fogadós nála négy évvel idősebb lányába, aki a betegsége alatt ápolta. Kereken húsz év telt el azóta, megéltek együtt jót és rosszat egyaránt, de a lovag még mindig ugyanolyan tűzzel szerette Ágnest, mint fiatal fegyvernökként, amikor évekig úgy festett, ők ketten nem lehetnek egymáséi. Rajongott érte: az évek során megvastagodott csípejéért, a szoptatás alatt megereszkedett melleiért, minden apró kis jelért, melyet az idő rajzolt rá. Érte hagyta maga mögött a nyüzsgő világot, a királyi paloták fényűzését, a lovagi tornák színes, zsibongó világát. Ők ketten jelentették egymásnak a megnyugvást, a sziklaszilárd tartóoszlopokat egymás életében.

– Azt mondják – zsongta Attila a felesége fülébe –, a királyné nem több tizenhat esztendősnél: egy kis nyíló virág, illatos rózsa. De a nektárja nem lehet édesebb a tiédnél…

– Most öltöztél fel, jó uram – suttogta elvörösödve Ágnes, aki szavak nélkül is megérezte volna a szoros ölelésben férje felhorgadó vágyakozását. – Megvárakoztatnád a király követét?

– Meg én! – lehelt csókot az asszony nyakára a lovag. – Károly biztosan megértené…

– Hát persze – bontakozott ki az asszony az ölelésből –, és majd a parasztjaid fogadják az udvar küldöttét, míg te idebenn kakaskodsz, igaz?

Attila fájdalmas sóhajt színlelt, de engedett a feleségének, hiszen mint általában, úgy ezúttal is igazat kellett adnia neki: ideje volt megtudni, ki érkezett a király lobogója alatt, és mit óhajt Anjou Károly egykori első lovagjától.

Kitárt kapuk fogadták a látogatókat. Bátor nembéli Attila az udvar közepén állt, jobbján a feleségével, balján a fiával. Harminc lándzsása a nyitva álló kapu mentén, jobb- és baloldalt sorakozott fel két kurta oszlopban. A szolgálók mintegy tucatnyian kissé hátrébb, az udvarház bejárata mellett izegtek kíváncsian, csak a parasztok folytatták a kinti munkát háborítatlanul. Közrendűeknek amúgy sem volt semmi dolguk a nemesekkel, ez alól bizonyos fokig csupán a háziszolgák képeztek kivételt. Attila mögött ott állt szótlan fegyvernöke, az öles termetű Péter, és intézője, a finom modorú Mikolaj. Mellettük a lovag két apródja, Csepke és Kurta toporgott megtépázva, piszkosan.

– Az úristeneteket! – szisszent rájuk Attila, amikor megpillantotta őket. – Mit csináltatok már megint?

– Én… – szólaltak meg egyszerre, de az úr csendre intette őket.

A kapun épp ekkor vonult be a lovasok vezére, csupa selyembe és drága kelmébe öltözve, főúri díszekkel a ruháján…

Utószó és köszönetnyilvánítás

Hosszú utazásra hívom a Kedves Olvasót. Olyan nagy kalandra, amekkorára eddig még én magam sem indultam el. Nem csak az időben utazunk majd messzire: közös vállalkozásunk jó pár köteten, oldalak ezrein keresztül tart majd. Csatákban, várostromoknál, lakomacsarnokokban és tróntermekben, lovagi tornák helyszínein és kézműves műhelyek mélyén, uralkodói magasságokban és jobbágyfalvak felázott földjének mocskában teszünk majd látogatást. Megízlelünk egy régmúlt kort, magunkba szívjuk delejes szagát, és nem csupán dicső pillanataira, hanem sötét részleteire is rányitjuk majd a szemünket. Aki velem tart, azt végigvezetem csaknem a teljes Anjou-koron, a XIV. századi magyar történelmen – előbb Anjou Károly, majd Nagy Lajos, végül pedig Anjou Mária uralkodásának évein.

Azért hangsúlyozom, hogy „csaknem“, mert a korszak legelejét már megírtam Non nobis, Domine című kétkötetes regényemben, ami jelen sorozat, az Anjouk előzményének is tekinthető. A Liliom és vérrel kezdve az olvasók legalább tíz (de az is lehet, hogy jóval több) fordulatos, izgalmas, a történelmi hitelességre maximálisan törekvő regényen keresztül ismerhetik meg a lovagkirályok és udvari lovagok vérben fürdő aranykorát, miközben a társadalmi ranglétra legkülönbözőbb szintjeiről érkező szereplők – nemesek és kisemberek, pozitív és negatív hősök, valóban élt és fiktív alakok – sorsa bontakozik ki a lapokon.

Évekig készültem ennek a történelmi regényfolyamnak a megírására. Előbb ismeretterjesztő kiadványokat, majd a legkomolyabb szakkönyveket bújtam, krónikákban mélyedtem el, tanultam, jegyzeteltem, végül még hagyományőrzőnek is felcsaptam, hogy még jobban megismerjem, mi több, megtapasztaljam a korszakot. Egy ideig mégis menekültem a feladat elől, érthetetlen módon mintha tartottam volna tőle: mind a felelősségtől, ami egy ilyen óriási regénysorozat megírásával jár, mind pedig attól, hogy esetleg nem felelek meg a saját elvárásaimnak. Végül aztán már nem halogathattam tovább: 2014 szeptemberében belekezdtem, és nagyon meglepődtem, amikor a szöveg szinte magától jött. Hirtelen ráébredtem, hogy ismerem a szereplők ruháinak tapintását, az ételük ízét, a fegyvereik hatékonyságát és használati módját, még a csarnokaik enyhén füstös szagát is. A temérdek történelmi jegyzet, az újból és újból elolvasott szakanyag, az elméleti és gyakorlati tudás egyszerre élő történetté állt össze a fejemben. Hihetetlen érzés volt elejétől a végéig, az írás kezdetétől az utolsó pont kitételéig, és csak remélni tudom, hogy ebből a hévből, örömből, lángoló szenvedélyből át tudok adni valamit az olvasóimnak is – elvégre ez lenne a lényeg, a legfőbb cél.

Óriási köszönettel tartozom mindazoknak, akik így vagy úgy, közvetlenül vagy közvetetten, de segítséget nyújtottak számomra a Liliom és vér megírásában. Elsősorban köszönöm az én drága feleségemnek, Áginak, aki egész biztos, hogy több segítséget is elfogadna a házimunkában, mégis állandóan azon van, hogy ideális munkakörnyezetet teremtsen számomra. Emellett minden áldott nap kérdőre von, hogy vajon írtam-e már, és ha igen, akkor mennyit. Azt hiszem, nélküle sokkal lassabban haladnék a munkával. Ugyancsak köszönettel tartozom kicsi fiamnak, Bencének, aki annyira nagyszerű gyerek, hogy teljes regényeket lehet mellette határidőre megírni. Tizenhárom hónapos volt, amikor elkezdtem a munkát, és végig ugyanabban a szobában írtam, ahol ő játszott – egyszer még rám is szólt, hogy „dógosszá“. Kollégáim, íróbarátaim általában inkább panaszkodni szoktak, hogy amióta gyerekük van, alig tudnak írni, Bence tehát kétségkívül kiváló kisfiú, aki megérdemli, hogy nagyon szeressék (és hogy az apukája két könyv megírása között annyit játsszon vele, amennyit csak bír). Köszönöm legkedvesebb írókollégámnak, Benyák Zoltánnak, hogy miután elolvasta a regény eredeti szinopszisát, rengeteg jó ötlettel, tanáccsal látott el a cselekmény kapcsán. Nagyon köszönöm csapattársaimnak a Csallóközi Anjou Károly Bandériumban, hogy körülvesznek, nyüzsögnek, munkálkodnak, és általuk a gyakorlati tudásom is bővülhet. Ugyancsak köszönöm Kecskés Csabának, az ő családjának és barátainak, tehát a Debreczeni Dósa Bandériumnak, akik nélkül a mi csapatunk még sehol sem tartana, és így a regény is szegényebb tudásanyagból építkezett volna. Hálásan köszönöm korrektoraimnak, Huszár Katának és Zsenyának, illetve aranykezű szerkesztőmnek, Peiker Évának, hogy tudásuk legjavával álltak neki a nyers szöveg gondozásának – ilyen profi és szigorú szakemberek bevonásával még nagyobb öröm a munka. Végül, de cseppet sem utolsósorban köszönettel tartozom Szabó Tibor Benjáminnak, az Athenaeum Könyvkiadó főszerkesztőjének, aki elég fantáziát látott a munkámban, és olyan lehetőséget biztosított számomra, amilyenről a legtöbb író csak álmodozik. Minden igyekezetemmel azon leszek, hogy megszolgáljam a bizalmát.

Dunaszerdahely, 2015. február 11.

Bibliográfia

Ismeretterjesztő és szakkönyvek,
illetve krónikák, melyek segítséget
nyújtottak a regény megírása során

A magyar középkor története

Pannonica Kiadó, 2005

A templomos lovagrend regulája

Kairosz Kiadó, 2002

Ballereau, Jean-François – Delaborde, Gilles: A lovak világa

Alexandra Kiadó, 1993

Bíró Ferencné – Csorba Csaba: Élet a középkori Európában és Magyarországon

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1985

Black, Maggie: Középkori szakácskönyv

Szkíta Szarvas Könyvkiadó, 2005

Bogos Zsuzsanna: Fejedelmi lakomák – Régi magyar étkek

Alinea Kiadó, 2012

Dümmerth Dezső: Az Anjou-ház nyomában

Panoráma, 1982

Falvai Róbert: Az Anjou-királynék

Duna International, 2012

Granasztói György: A középkori magyar város

Gondolat Kiadó, 1980

Gál Farkas: Az úriszék előtt

Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1984

Huizinga, Johan: A középkor alkonya

Madách Könyvkiadó, 1979

Kerékgyártó Árpád: Magyarország emléknapjai

Könyvesház, 1993

Képes Krónika

Magyar Helikon Könyvkiadó, 1964

Kiss-Béry Miklós: Károly Róbert és Nagy Lajos

Duna International, 2011

Kristó Gyula: A rozgonyi csata

Akadémiai Kiadó, 1978

Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi

Zrínyi Katonai Kiadó, 1988

Magyar Anjou Legendárium

Magyar Helicon – Corvina, 1975

Marosi, Kristó, Mak: Károly Róbert emlékezete

Európa Könyvkiadó, 1988

Miskolczy István: Magyarország az Anjouk korában

Attraktor, 2009

Nagy Attila: Dunaszerdahely. Lakóhelyismeret

Historium Kiadó, 2011

Temesváry Ferenc: Fegyverkincsek, díszfegyverek

Helikon Kiadó – Corvina Kiadó, 1982

Thuróczy János: A magyarok krónikája

Európa Könyvkiadó, 1980

Török József: Szerzetes- és lovagrendek Magyarországon

Panoráma Kiadó, 1990

Történelmi atlasz

Lilium Aurum – Cartographia Tankönyvkiadó, 2002

A regényhez kapcsolódó érdekességekről, a XIV. századi magyar történelem fontos szereplőiről, a kor jellegzetességeiről és szokásairól keresse a szerző írásait a www.anjouk.hu oldalon!

Előkészületben!

Bíró Szabolcs
ANJOUK
II. rész
Lángmarta dél

inic1322. Miután Anjou Károly egy minden addiginál hatalmasabb sereggel meghódította a Felvidéket, és az utolsó erdélyi vár ellenállását is megtörte, még mindig nem kezdheti meg a nyugodt birodalomépítést. Az ország déli részén a Subicsok, majd a Babonicsok törnek borsot az orra alá, így a királynak a tengermellék felé kell fordítania tekintetét, és folytatnia az évtizedes belháborút, melynek talán sosem lesz vége. Miközben az uralkodó maga délre tart, hatezer vitézét küldi Frigyes osztrák herceg megsegítésére a német-római császári cím elnyeréséért – ha ez sikerül, a Magyar Királyság végre visszakaphatja a régóta Habsburg-kézen lévő Pozsonyt és Muraközt. Lackfi István, az alacsony sorból származó, vad székely hadfi, aki a felvidéki hadjáratban szerezte meg lovagi címét, ezúttal ezer lovast vezet a mühldorfi csatába – ám tervei nem egészen az ő elképzelései szerint alakulnak. Eközben a sorsával megbékélt, és ismét liliomos lovagként élő Bátor Attila mindhiába igyekszik megtalálni fiát és feleségét, akikről azt sem tudhatja, élnek-e még egyáltalán. A remény élteti, de a kegyetlen bosszúvágy hajtja: egy fekete lobogót keres, és az embert, aki elárulta.

Bíró Szabolcs nagyszabású történelmi regényfolyamának második kötete a XIV. századi Magyar Királyság legdélibb csücskébe kalauzolja az olvasót, ahol még mindig virágzik a kiskirályként pöffeszkedő uracskák hatalma, és melynek olvasztótégelyében egyének, dinasztiák és birodalmak sorsa dőlhet el.

Jegyzetek

1 Berhe: hosszú szárú, akár a térd alá is leérő vászon alsónemű. Ebben az időben nem volt egyetlen anyagból varrt nadrág; az emberek a berhére húzták rá a vastag gyapjúharisnyát, mely egészen a csípőig felért, és ott rögzítették hozzá a berhe derékrészéről lelógó zsinegekhez. Tunika: az alsóingnél hosszabb, nagyjából combközépig érő felsőruházat. Cappa: általvető. Címerkabátnak vagy csataköpenynek is szokás nevezni.

2 Bicellus: klasszikus kétélű, egyenes keresztvasú, tárcsagombos tőr.

3 Coif: acélsodronyból készült lánccsuklya. Infula: a mai babasapkához hasonló vászon fejfedő, melyet kalap, süveg alá vettek fel (nyugati kódexábrázolások alapján magában is hordták). A sisak alatt ennek bélelt megfelelőjét viselték.

4 tésztafélék

5 jellegzetes, kalap formájú sisak; vaskalap

6 Lószőrrel vagy más puha anyaggal vaskosan kitömött, steppelt kabát. Önmagában is hordták, sodronying vagy egyéb páncélzat alá azonban mindenképpen felvették, mivel ez nyelte el az ütések erejét – sodronyinget gambeson nélkül hordani (kis túlzással) öngyilkosság lett volna.

7 A szerviens olyan közszabad ember, aki katonai szolgálataiért cserébe urától szabadon örökíthető birtokadományban részesül. Tulajdonképpen kisnemes, lehetőség szerint valamennyi szolgával, az uralkodó osztályba tartozó bárókénál kisebb és kevesebb birtokkal.

8 A várjobbágy saját földdel nem rendelkező közkatona, aki a várbirtokból kapott szolgálati birtokért, illetve a várnépek általi ellátásért és némi fizetségért cserébe katonai szolgálatot lát el a megyei bandériumban.

9 Az eredeti latin szöveg az 1192 és 1195 között keletkezett Pray-kódexben található. Az itt olvasható magyar változat Korbuly György olvasata.

10 Életlen fegyverekkel, ám tefnpes erőből lejátszott csata, melynek fő szabálya, hogy aki nem tudja hárítani a rá mért ütést, annak „meg kell halnia”, azaz el kell feküdnie a csatatéren. Rendkívül látványos tömegjelenet, sok hagyományőrző közösség máig ugyanígy buhurtozik.

11 úriszék: a korabeli bíróság

12 A trónharcok bő tíz évét nevezzük interregnumnak az 1300-as évek legelején, amikor Magyarországon az Árpádok kihalásával megszűnt a központi hatalom, a birodalom kiskirályságokra, egymással harcoló tartományokra bomlott, az ország csaknem anarchiába sodródott, és többek között a külkereskedelem is tefnpes mértékben leállt.

13 Az ország népe minden év elején beszolgáltatta vagyonát a kamarának, cserébe pedig kisebb értékű, rosszabb pénzt kapott. Ebből származott a királyi kincstár bevétele.

14 A nők és a férfiak lakhelye ekkoriban két különálló szárnyban volt a váron belül: a király és a királyné nem egyazon lakrészben élt. A női szárnyban az őrökön kívül nem is dolgoztak férfiak, minden feladatot a királyné szolgálólányai és udvarhölgyei láttak el. Ugyanígy a király lakrészében is elsősorban férfiak teljesítettek szolgálatot. (Az sem volt ritka, hogy a királyné nem is ugyanazon épületben, hanem egy külön palotában vagy várban élt.)

15 trebuchet: kővető gép

16 A középkorban az ajtónállókat, az udvarban és a nemesi portákon szolgáló őröket csőszöknek is hívták (az udvari ajtónállómestert pedig a csőszök ispánjaként is emlegették).

17 Az igric hivatásos középkori énekmondó.

18 A mai Kis-Dunát ekkor még Csallónak hívták, innen származik a régió ma is használatos elnevezése.

19 A meszely régi űrmérték, kb. 3,5–4 decilitert jelent. A römpöly ennek a mennyiségnek a fele, kb. 1,7–2 deciliter.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő: Peiker Éva
Műszaki vezető: Rácz Julianna
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2015-ben, Budapesten.
ISBN 978-963-293-425-9
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0