M. KISS CSABA

CZEIZEL ENDRE
KÉT ÉLETEM,
EGY HALÁLOM

ORVOSLÁSRÓL, VÁDAKRÓL,
SZERELEMRŐL, HALÁLRÓL, ÉLETRŐL

Budapest, 2015

© M. Kiss Csaba, 2015

© XXI. Század Kiadó, 2015

Borítófotó © Emmer László

Szerkesztette Bérci Ágnes

Borítóterv Váraljai Nóra

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-537-355-8

MIÉRT?

Időbe telt eldöntenem, akarom-e ezt a könyvet vagy sem, amit M. Kiss Csaba az életemről kívánt írni. Tudom magamról, extrovertált vagyok, túlságosan is kitárulkozó, ami egy orvosprofesszor esetében talán nem a legszerencsésebb személyiségjegy, s éppen ezért korlátoznom kellene önmagamat. Ez tehát a visszautasítása mellett szólt.

Másrészt Csaba felkérése lehetőséget adott arra, hogy még egyszer végiggondolhassam az életművemet, hiszen a megjelent tudományos munkák mellett ezek létrejöttének körülményei is fontosak. Sokak szemében csak egy vagyok a tévében szereplők közül, pedig ez életemnek csak a harmadlagos része. A sikereimet hetven százalékban kutatóorvosként értem el. Maradék szakmai energiáim további huszonöt százalékát egyéb orvosi tevékenységeimre, elsősorban a genetikai tanácsadásra fordítottam. S csupán munkásságom öt százalékára tehető a tudományos ismeretterjesztés és egészségi felvilágosítás, amelynek jelentős része a televízió nyilvánossága előtt zajlott. A legfontosabb érv tehát a felkérés elfogadása mellett az volt, hogy ebben az országban félreismernek engem. Teljes mértékben azonos vagyok magammal, de meglehet, nem az vagyok, akinek látszom, illetve nem csak az. Ebben a könyvben Csaba közvetítésével megismerhetők életem fontosabb eseményei is, hiszen ezek határozták meg a sorsomat. Az így szerzett tapasztalataimat és következtetéseimet a gyermekeimen túl talán mások is hasznosíthatják.

Mesélek mindenről. Olvassák végig a könyvet, és majd kiderül, az a kép élt-e önökben rólam, ahogyan én látom, láttam magamat. Csaba a diktafonjába mondottakat legépeltette, és ebből írta ezt a könyvet. Természetesen megmutatta nekem a kéziratot, amelyen én javítgattam, korrigálva az általam hibásan elmondott adatokat, illetve beszédem félreértéseit. Elnézést kérek a szövegben ritkán ugyan, de előforduló csúnya, sőt trágár szavakért. Ezek mind idézetek, kimondásuk nélkül viszont nem lenne érthető az adott történet.

A könyv megírásakor két további problémával kellett szembesülnöm. Egyfelől a könyvet író Csaba végig kísérhette a második kemoterápia utáni sorsomat, éppen amikor „második” életem rosszra fordult, kiújult akut mieloid leukémiám. Csaba erről mint helyszíni riporter számol be. Mindez talán tanulságos lehet mások számára is, mivel előbb vagy utóbb, de mindenkinek szembe kell néznie a halállal. Félek ugyanakkor, hogy rosszakaróim a betegségem részleteinek elmesélését is amolyan reklámfogásnak tartják majd. Másfelől nagyon szerettem volna kihagyatni e könyvből a magánéletemet, mert ez mindenkinek a magánügye. A magánéletemről én soha nem nyilatkoztam senkinek, de sajnos a sajtóban akaratom ellenére erről is gyakorta volt szó mástól szerzett információmorzsák alapján, ezért szükséges rossznak éreztem az életem e részéről a könyvben beszélni. Semmit nem szégyellek, de tudom, a magánéletem határozottan kritizálható. Emiatt József Attila némileg módosított szavaival kérem: csak az olvassa a rólam írt könyvet, ki ismer engem és szeret.

Dr. Czeizel Endre

„Abban azért biztos vagyok, hogy nekem egyszer szobrot fognak állítani.” Ez volt az egyik utolsó mondat, amit rögzítettem a Czeizel Endrével folytatott beszélgetések során. Az eddig a mondatig vezető útról szól ez a könyv.

Rögtön az elején megállapodtunk: életrajzot írni csakis teljes őszinteséggel érdemes. Az igazság szabaddá tesz. Ennek megfelelően minden benne van ebben a könyvben, ami teljessé tette Czeizel professzor életét. Köz- és magánéleti meg tudományos kalandok, küzdelmek, sikerek, kudarcok.

A beszélgetéseink 2014 májusa és 2015 februárja között zajlottak. Olyan emberről szerettem volna írni, aki annak ellenére tud népszerű lenni ma is, hogy van mögötte valódi tartalom. Kevés az ilyen ember. És általában csendesek, zárkózottak. Czeizel Endre viszont szeret beszélni. És tud is. És van is neki miről.

Normál betűtípussal az élete történetét írtam.

Dőlt betűvel a betegsége történetét.

Vastag betűvel gondolatai, kiselőadásai kerültek a könyvbe.

Vastag, dőlt betűvel pedig néha én is közbeszólok.

M. Kiss Csaba

1. FEJEZET

Amelyből kiderül, hogy nagy baj van, továbbá megtudjuk, hogy a kis Bandi csak véletlenül született meg, ráadásul egy enyhén antiszemita családba, ám Londonban jött a fordulat.

A csontvelőm hetven százalékban rákos sejteket tartalmaz. Most az a nagy kérdés, mikor fog elhatalmasodni rajtam a kór. Mikor győz le?

2013 májusában Törökországban voltam előadókörúton, amikor először rosszul lettem. Éppen valami minaretbe vittek vendéglátóim. A tehetetlenség érzésénél kevesebb rossz van. Én hetvenkilenc évesen is föl tudtam szaladni a lépcsőn. Akkor viszont meg kellett állnom. Lépni is alig bírtam. Ki voltam szolgáltatva valaminek. Nem tudtam minek, és ez még elviselhetetlenebbé tette a kínlódásomat.

Tudtam, hogy nagy baj van, de én inkább valami szív- és érrendszeri problémára gondoltam. Hazajöttem, és kiderült: rákos vagyok. Leukémiás.

Ilyenkor gyorsan kell dönteni, hogy a szóba jöhető orvosok közül kit választ az ember. A Szent László Kórház professzora, Masszi Tamás mellett döntöttem.

Bementem hozzá kedd reggel, megcsinálta a vérképet, aztán még délután elvégeztette a csontvelő-biopsziát, és kedd estére megvolt a diagnózis.

Két lehetőséged van, mondta. Vagy belemész egy kemoterápiába, és akkor talán remélhetsz még két évet, vagy nem mész bele, és akkor egészen biztosan nincs több hátra hat-nyolc hétnél. Tényszerű és tárgyilagos volt. Nem beszélt mellé. Az ember közel a nyolcvanhoz sejti, hogy túl sokáig már nem élhet, de ilyet hallani akkor is megrendítő.

Nem gondolkodtam sokat. Élni akartam.

Szerda délelőtt még megcsináltam a genetikai tanácsadást, mert hozzám előjegyzéssel jönnek, nem akartam lemondani senkit, ha már annyit vártak rám, és szerda délután befeküdtem. Este pedig már megkaptam az első kemót.

Körülöttem a kórházban sorra hagyták el magukat a betegek. Az első kritikus kezelés után reggel hatkor keltem, és napi nyolc órát dolgoztam. Megírtam egy könyvet. Lógtak belőlem a csövek, folyt belém az a „méreg”, és tudtam, hogy nem halhatok meg. Most még nem.

A kollégák a csodámra jártak, hogy én ezt a kezelést milyen jól viselem. Egy fenét viseltem jól. Csak sok dolgom volna még.

A rák egy nehezen megfékezhető betegség. De engem sem könnyű megállítani.

Annak ellenére születtem meg, hogy senki sem akarta a megszületésemet. Anyám egyszer elmesélte, hormoninjekciót adatott be magának, hogy a terhessége megszakadjon. Hogy én ne legyek. De lettem… Ha most anyu ezt hallaná, nem biztos, hogy örülne, amiért én ezt elmesélem, de hát születésem minden körülménye az életem része…

Anyu viszont majdnem meghalt, mielőtt még állapotos lett volna velem. Apámnak volt egy oldalkocsis motorja. Száz szónak is egy a vége: anyám és apám kapcsolata különlegesen alakult. Apám érzelemdús férfi volt, rajongott anyámért. Anyám is szerette, csak teljesen másképpen, mondjuk így, visszafogottabban. Anyám elég hideg nő volt. Aztán mégis eljegyzés lett a dologból. Nem tudom, az oldalkocsis motornak mennyi köze volt hozzá, de tény, apám mindig büszkén fuvarozta vele a mamát. És ő nem is bánta. Mindig büszkélkedtek vele, hogy még a Großglockner hágóit is megjárták a géppel.

Egyszer Csepelen viszont megcsúszott apám a motorral, anyu pedig kirepült az oldalkocsiból. Fejjel a járdasziget kövének csapódott. Akkoriban még nem volt kötelező a bukósisak. Apámon is csak szemüveg volt. Anyun az sem.

Anyut azonnal elvitték a mentők, apámnak még meg kellett futnia a rendőrökkel a kötelező köröket, és mire beért a kórházba, azt közölték vele, hogy a menyasszonya meghalt. Apám zokogva kezdte keresni anyámat. Mindenképpen látni akarta. Jó egy óráig abban a hitben élt, hogy a szerelme halott. Miatta. Aztán kiderült, összekeverték anyut valakivel. Volt egy másik motorosbaleset is ugyanakkor, és valaki elnézett valamit.

Anyám hosszú ideig maradt a kórházban, de túlélte.

Összeházasodtak, és megbeszélték, néhány évig még gondtalanul, csak egymásnak örülve akarnak élni. A családalapítás ráér. De ügyetlenek voltak. Besikeredtem. Jött a hormoninjekció. És annak ellenére én mégis megszülettem 1935. április 3-án. Már orvosegyetemista voltam, amikor anyu elmesélte. Szerintem a legtöbb családban hallgattak volna erről. A miénk nem olyan család volt, mint akkoriban a legtöbb.

Apám szerint a német etnikumhoz tartozó cipszer családból származom, római katolikusnak kereszteltek, és a gyerekkorom enyhe antiszemitizmus jegyében telt, ez oltódott otthon belém. Hosszú utat jártam be, amíg antiszemitából filoszemita lettem. Azért szeretnék beszélni erről az útról, hogy mindenki megértse, mennyire fájdalmas ostobaság az antiszemitizmus.

A rendszerváltozás óta engem nagyon sok csalódás ért. 1989-ben talán először éreztem úgy, hogy valóban függetlenek vagyunk, nem más uralkodók, más hatalmak döntik el a sorsunkat, és most meg fogjuk tudni mutatni, hogy mi, magyarok mire is vagyunk képesek. Hazafi vagyok, még ha német származású is. De hazafias érzelmeim ellenére is nagyon sokat csalódtam. Az egyik nagy csalódásom azoknak az ordas eszméknek az újbóli előjövetele, amelyeket összefoglalva antiszemitizmusként emlegetünk.

Apám, Czeizel Ignác ambiciózus, sokra vágyó, okos ember volt. Enyhe antiszemitizmusát inkább csak üzleti tapasztalatai diktálták. A nagyapám, Czeizel János által 1912-ben alapított kisipari, festő-mázoló-tapétázó céget a bátyjával együtt vitte tovább. A fővárosban a kisiparosok között sok volt a zsidó. Apám az erős konkurenciát látta bennük, így érthető, hogy nem rajongott értük. A zsidók ilyenek, a zsidók olyanok, a zsidók becsapják az embereket. Ezt hallottam otthon. Ez oltódott belém. A házban, ahol éltünk, ott is laktak zsidók, a szüleim jóban voltak velük. Én gyermekként vegyes érzelmekkel néztem rájuk.

A zsidók iránti antipátiám tovább nőtt, amikor a ciszterci gimnáziumba kerültem. Tele volt zsidó diákokkal. Mert a zsidók mindig nagy hangsúlyt helyeztek arra, hogy a gyerekeiket a legjobb iskolákba járassák. 1949-ben pedig a ciszterek és az evangélikusok gimnáziuma volt a két legerősebb középiskola, meg talán még a Trefort. Ma elképzelhetetlen lenne egy keresztény iskolában, de akkoriban a cisztereknél kifejezett zsidótúlsúly volt. Az igazgató, Brisits Frigyes – Vörösmarty-kutató akadémikus – maga is kikeresztelkedett zsidó volt, mint utólag megtudtam. A gimnáziumban azzal kellett szembesülnöm, hogy ezek a zsidó gyerekek mennyivel okosabbak, mint én, és már nyelveket is beszélnek. Erős kisebbségi komplexusom lett velük szemben.

Szépen fejlődő antiszemitizmusom az orvosegyetemen a nagy tekintélyű zsidó orvosdinasztiák sarjainak árnyékában tovább nőtt. Első generációs értelmiségiként elég anyátlanul éreztem magamat. De itt kezdődött a fordulat is. Keményfejű, akaratos, győzni akaró srác voltam. Igyekeztem behozni a lemaradásomat és jól tanulni. A harmadik évben már demonstrátor voltam az Anatómiai Intézetben. És akkor Braun Pál és Trencsényi Tibor, két zsidó ember, az Orvosi Hetilap főszerkesztője és szerkesztője, mellém állt. Alám nyúltak, fölemeltek, serkentettek, biztattak: te okos fiú vagy, írjál nekünk, számolj be a kutatásaidról, hasonlók. De ugyanígy tett a szülészek között Hirschler Imre is, akivel korábban nem volt semmifajta nexusom, de a pártfogásába vett. A gyerekgyógyász Lenart György és Véghelyi Péter is támogatott. Péter nagyon kulturált ember volt, és később nagyon jó atyai barátom is lett.

Van egy olyan hiedelem, hogy a zsidó csak a zsidót támogatja. Ez a zsidó szolidaritás. Sok évfolyamtársam nem szeretett engem, magas voltam, jóképű, okos, és tombolt bennem a versenyszellem. És akkor egyszer csak az említett zsidó mentoraim mellém álltak. Ma már tudom, és ki is jelenthetem, miért. A zsidókban él az erős minőségigény, és meglátták bennem a minőséget. És nem elnyomtak, nem akadályokat gördítettek elém, hanem felemeltek.

Kikerültem 1971-ben Londonba ösztöndíjasként, hogy tiszta forrásból tanuljam a genetikát. Az itthoni hajtás után az esték eléggé unalmasak voltak kint. Egy-két kolléga meghívta az embert néha-néha vacsorázni, a többi üresjárat. Aztán észrevettem, hogy az intézet melletti könyvtár éjszaka is nyitva van. Jé, itt feltételezik, hogy még éjszaka is olvasnak az emberek? Bementem. Egy óriási polc előtt álltam meg először. Ez volt ráírva: Jewish Genetics – zsidó genetika. Rácsodálkoztam, mert ez egy ilyen Kádár-fiúnak, mint én, roppant érdekes volt, hogy hát ilyen is van. Azt addig is tudtam, mert megtanultam, hogy vannak olyan ritka betegségek, amelyek kizárólag askenázi zsidókban fordulnak elő. De hogy mit lehet erről ennyit írni?!

Belevettem magamat az olvasásba.

Kirajzolódott az, amit akkor még én nem tudtam, hogy van a világ nem zsidó része számára egy nagyon nagy kihívás. Nevezetesen az, hogy a zsidó kultúrában felnövekvők sokkal sikeresebbek a társadalomban, mint a nem zsidó kultúrában felnövekvők. És itt az volt a kérdés, hogy ebben van-e genetika, vagy pedig mi lehet ennek a magyarázata. Mindennél jobban ez kezdett foglalkoztatni.

Röviden azt kell hogy mondjam, a zsidó sikeresség mögött van egy kis genetika is, de döntően az ok a szociokulturális hátterükben keresendő. Akkor rögtön térjünk is rá. A zsidók háromezer-ötszáz éve tudnak írni, olvasni. A magyar ember meg talán százötven éve. Még most sem tudnak néhányan. Már Krisztus korából írásos feljegyzések vannak, hogy minden zsidó fiúnak hatéves korában el kell mennie a zsinagógába, és föl kell olvasnia a Tórából részleteket. Ugyanis ők négyéves korukban kezdenek járni a jesivába, hatéves korukban már tudnak írni, olvasni. Ha kiderült róluk, hogy jobbak az átlagnál, akkor a rabbi felhívta az egész zsidó közösség figyelmét, hogy van itt egy kivételes palánta, és akkor az egész zsidó közösség támogatta az iskoláztatásukat. A mai napig mindent megtesznek, hogy a legjobbak a legjobbat kapják.

Itthon a hazai zsidóság aranykora a kiegyezéssel kezdődött 1867-ben, és nagyjából 1914-ig tartott. Eötvös József megteremtette a felekezetek közötti egyenlőséget, a zsidók emancipációját, és európai színvonalú oktatást indított be. Magyarország rohamtempóban zárkózott fel Európához, és virágzása nem kis részben köszönhető a gazdasági, illetve kulturális és művészeti életben szereplő zsidóságnak.

Akkoriban a Fasori Evangélikus Gimnázium volt a legerősebb középiskola. Gondolják el, több akadémikus is tanított ott. Akadémikusok középiskolában! Roppantul magas színvonal volt, de hát meg is fizették őket rendesen. Szoktam is ezzel bosszantani pedagógus ismerőseimet, hogy ott akkoriban nem csak politikai szólam volt a minél több kiművelt emberfő. A tanárok fizetése eleve magas volt, de a fasoriban egy tanár annyit kapott, mint a miniszterelnök. Magunk között szólva ez is a zsidók miatt volt. A tanárok egyrészt kapták az államtól a fizetésüket, de a zsidók által fizetett magas tandíjból kijött nekik egy újabb fizetés. És el ne felejtsem: az evangélikus iskolában rabbi tartotta nekik a hittant. El tudnak képzelni ma ilyen keresztény iskolát? A gyerekek egy része egyébként kikeresztelkedett, de ez nem volt kötelező.

Nekem nagyon furcsa, hogy egyetemre már inkább külföldre járatták a zsidók a gyerekeiket. Akkori zsidó vélemények szerint a középiskolákkal ellentétben a magyar felsőoktatás nem volt európai színvonalú. Ennek okát abban látták, hogy az egyetemi professzorokat már a politika nevezte ki, és így nem feltétlenül csak a tudás és a rátermettség számított.

A fasori magas tandíj miatt tényleg csak a leggazdagabb zsidók gyerekei járhattak oda, vagy azok a kiugróan tehetségesek, akiknek a közösség összedobta a pénzt. Nem véletlen, hogy a Fasori Evangélikus Gimnáziumból két Nobel-díjas és sok világhírű tudós került ki. De erről majd később.

Amikor hazajöttem Londonból, megírtam azt a dolgozatot, aminek címéül azt adtam, amit a londoni könyvtár polcán is láttam: A zsidóság genetikája. Elküldtem a Valóságnak. Sükösd Mihály volt ott az ismerős, sőt baráti szerkesztő. Hát rögtön felhívott, hogy Bandi, te hülye vagy. Csak nem képzeled, hogy ilyet le lehet hozni Magyarországon? Hát, mondtam, hogyha ilyen beszariak vagytok, akkor biztos nem. Én kiírtam magamból, ami foglalkoztatott, ezért jól vagyok, a többi a ti dolgotok.

Két hét múlva felhívott, hogy volt szerkesztőbizottsági ülés, és Kőrösi József, az akkori főszerkesztő, azt mondta, küldjék el a cikkemet Aczélnak. (Aczél György, a Kádár-korszakban a kultúra legfőbb ideológusa, irányítója, ellenőrzője – a szerk.) Aczél majd eldönti, hogy lehet, vagy nem lehet. Úgy egy hónap múlva jött a telefon, Aczél elvtárs magához hívatott.

Ez nagyon érdekes beszélgetés volt, bár biztos, az emlékezetem már kicsit színez is rajta. Megérkeztem hozzá, a parlamenti dolgozószobájába. A nagyszoba egyik sarkában nagy asztal, mögötte Aczél elvtárs. Én, gondolom, köszöntem, hogy jó napot, de hogy ő köszönt-e, nem tudom, de biztos vagyok benne, hogy ezt kiáltotta oda: „Czeizel, maga zsidó?” Mondtam, nem. Én római katolikus vagyok. „Akkor miért foglalkozik velünk?” Ezt kérdezte.

Leültem, rögtön nekem támadt, hogy „maga rasszista?”. Mondtam, nem, nem vagyok rasszista. „Hát ilyen nézeteket előszedni! Ilyen a náci Németországban volt, ahol származás alapján bélyegeztek meg embereket.” Mondtam, tessék megállni. Éppen nem megbélyegzésről van szó, hanem például, ha megnézzük a magyar Nobel-díjasokat vagy megnézzük a világhírű művészeket, mindig nagyobb a zsidók aránya köztük, és én nem hiszem, hogy a génjeik mások, hanem a zsidó kultúra tud valami olyasmit, amit a többi kultúra nem tud. Én szeretem ezt a hazát, és szeretném, ha ez jobb haza lenne, ezért ezt el kellene tanulni a zsidó kultúrától.

Aczél egy darabig hallgatott, majd elkezdett példákat mondani, hogy tényleg, ha végiggondolja, hogy Radnótitól kezdve Szép Ernőig és Szomorytól kezdve Molnárig. És hogy tényleg szinte mindent ezek az izgága zsidók csináltak. Hát, mondom, ez nem izgágaság, ez kivételes képesség kérdése. Úgyhogy nagyon furcsa volt, de a végére teljesen megenyhült. Nekem Aczélról különben is jó benyomásom maradt, mert okos ember volt. Képes volt észérvek hatására egyetlen beszélgetés alatt felülbírálni a nézeteit.

Végül azt mondta: „Czeizel elvtárs, ez okos dolog, foglalkozzon a kérdéssel. Mert ha a zsidó kultúra pedagógiai lényegét valahogy át lehetne venni, és ezzel javítani tudnánk a magyarok tanulási képességét, alkotóképességét, akkor az jó dolog volna.” Úgyhogy a végén annyira bizalmas viszonyban voltunk, hogy én már pofátlanságra is vetemedtem a búcsúnál: Aczél elvtárs, maga kérdezte, hogy „miért foglalkozik velünk”. Ezek szerint Aczél elvtárs zsidó? És akkor hosszabb csend után azt mondta: „Nem, én kommunista vagyok!”

Később jöttek a saját kutatási témák, a zsidó genetikával évtizedeken át nem foglalkoztam, de mindig is izgatott. Amerikában azt láttam, ha egy professzor nyugdíjba megy, csak a hobbijának élhet. Én valójában történész akartam lenni, így nyugdíjaskoromban végre elkezdhettem a magyar géniuszokkal foglalkozni. A genetikusi tudásomat és családfaelemző képességemet arra használtam, hogy feltérképezzem a magyar géniuszok gyökereit.

Kutatásomat arra a négy területre terjesztettem ki, amelyről már az ókori görögök is azt tartották, hogy magas szintű művelésükre születni kell. Ezek a matematika, a zene, a képzőművészet és a költészet, illetve az irodalom. De aztán Marx György barátom rám szólt, hogy tessék belevenni a tudósokat is. És akkor szembesültem a magyar Nobel-díjasok problematikájával.

Állandóan verjük a mellünket, hogy nekünk milyen sok Nobel-díjasunk van. De valójában mennyi is? Hát már ebben az egyetlen számban sem tudunk megegyezni. Mindenki mást mond.

Szerintem olyan Nobel-díjasunk, aki magyar állampolgárként kapta ezt az elismerést, mindössze három van. Szent-Györgyi Albert, Hevesy György és Kertész Imre. De ebből Hevesy már határeset. Őt Horthyék 1919-ben elkergették, és attól kezdve Koppenhágában, Németországban, majd Stockholmban élt, de valami furcsa módon a magyar útlevelét megtartotta, és csak amikor megkapta a Nobel-díjat, 1943-ban, akkor vette fel a svéd állampolgárságot. Tehát az, hogy őt hova soroljuk, elég kényes dolog. Mindenesetre a Nobel-bizottságnál három magyar állampolgárt tartanak nyilván díjazottként.

Vannak heten, akik Magyarországon születtek, de már más ország állampolgáraként kapták meg a Nobel-díjat: Lénárd Fülöp, Békésy György, Wigner Jenő, Gábor Dénes, Oláh György, Harsányi János és Herskó Ferenc. A híres történet szerint, amikor az egyiküket megkérdezték, miért van ennyi jó magyar tudós Amerikában, akkor azt mondta, a magyar titok annyi, hogy idejében kell lelépni. Valóban, ha itthon maradtak volna a magyar kriptában – ez megint egyikük szavajárása –, akkor nem lett volna belőlük Nobel-díjas.

Vannak még hatan, akik már nem Magyarországon születtek, nem is tudtak magyarul, de azért többen még hazaszámolják őket magyar származásuk okán, még akkor is, ha van köztük olyan, aki még meg is tagadta a magyarságát. A hat név: Róbert Bárány, Richard Zsigmondy, Milton Friedman, Carleton Gajdusek, Elie Wiesel és John Polányi. Mindegyikkel, aki élt még, fölvettem a kapcsolatot. Friedman például hat szót írt válaszlevelében, amikor arról kérdeztem, tud-e magyarul. Ezeket: jó napot, jó isten, baszd meg.

Úgyhogy száz szónak is egy a vége, ha tizenhatot nem is, de tízet szerintem, azért „haza” számolhatunk. Ebből a tízből hét zsidó. Ha mégis a tizenhatot vizsgálom, akkor tizenhatból tizenegy zsidó. Tehát ez megint cirka hetvenszázalékos részesedés.

1905-ben volt az utolsó olyan népszámlálás, amikor vallás szerint is nyilvántartották az embereket, és akkor öt százalék vallotta magát zsidónak. Tegyük egymás mellé: öt százalék és hetven százalék – tizennégyszeres a különbség.

Az is nagyon érdekes, hogy amikor 2001-ben közzétették a százéves Nobel-díj történetét, akkor a 719 Nobel-díjas között 18,5 százalék volt a zsidók aránya. Ez önmagában döbbenet, mert a világ népességének csak 0,2 százaléka zsidó. Tehát ki lehet számolni, hogyha valaki zsidónak születik, akkor közel százszor nagyobb az esélye, hogy Nobel-díjat fog kapni. Miért? Van itt genetika?

Van. De alig.

Mindjárt rá is térek, de azt még tudni kell, hogy amikor ezt a statisztikát közzétették, azért ebből lett egy némileg antiszemita élű, nemzetközi reakció. Az amerikai tanulmány írója feltette ugyanis a kérdést: hogyan is adják a Nobel-díjat? Minden országban vannak titkos Nobel-díj-jelölők, akiket nem az állam választ, és mindig megkérdezik a korábbi Nobel-díjasokat is, akik közül mintegy 20 százalék zsidó. És ha eléjük teszik a várományosok listáját, akkor – írta a tanulmány – ők az egyenlők közül nyilván a zsidót fogják választani.

De a szolidaritás pozitív dolog, mondom én. Jó lenne, ha ez a magyarokra általában is jellemző lenne.

Na, akkor mi is itt a genetika?

Mondanám a három genetikai lehetőséget. Az első genetikai lehetőség alapja az a leegyszerűsített, közismert teória, miszerint az okos zsidók sokkal inkább megmenekültek a pogromoktól, mint a buta zsidók. Mert egyrészt tudták, hogy mi lesz, azaz jó információik voltak, másodsorban meg volt pénzük. Ez egyfajta társadalmi kiválasztódás. Ez elég durva feltételezés, de tény: voltak, akik idejében el tudtak menekülni, és voltak, akiknek sikerült kivásárolniuk magukat. Mindkettőhöz ész, információ és pénz kellett.

A második genetikai alapú magyarázat a zsidók házasságkötési szokásaiban keresendő. És ez számomra érdekesebb.

A zsidó kultúrában a szülők döntötték el, hogy a gyerekeik kivel házasodnak. Tehát a gyereküknek ebbe semmi beleszólása nem volt. Amikor a fiúk 18, a lányok 16-17 évesek lettek, a szülők eldöntötték, kivel fognak házasságot kötni. Sakkoztak. Tehát, hogy a vagyont meg egyebet hogyan lehet összehozni. Általában a házasság aztán a fiúk 24, a lányok 18 éves korában következett, vagyis az iskolák elvégzése után.

Volt egy másik alapszabály is, miszerint a legokosabb fiúnak kellett a rabbinak lennie. És a rabbihoz mindig a leggazdagabb zsidó család lányát kellett hozzáadni. Így került össze a pénz és az ész. Ezek így együtt eleve jó jövőt ígértek. Nem bíztak semmit a véletlenre. Kisakkozták mindig, hogyan lesz a legjobb az utódok szempontjából.

Régen minden harmadik csecsemő meghalt. Az ilyen rabbi családokban kisebb volt a csecsemőhalandóság. A német Widukind Lenz professzor, atyai barátom, mutatta ki, hogy ez 6-8 generáció alatt már az IQ-ban, tehát az általános értelmi képességben is hozhat javulást. Úgyhogy egy másik genetikai magyarázatként talán volt ilyen genetikai kiválogatódás is.

És van a harmadik lehetőség, és ez a legfontosabb. 1092-ben I. Szent László hozott egy törvényt, hogy keresztény nem házasodhat zsidóval, és ez 1896-ig élt. Tehát csakis egymás között házasodhattak. Emellett a zsidó vallás is előírja, hogy zsidó férfi csak zsidó asszonynak nemzhet gyereket. A zsidók viszonylag kis közösségekben éltek, és nagyon gyakori volt a zárt közösségen belüli, egymás közötti házasság. Az általam vizsgált családfákon is látszik, hogy az unokatestvérek közötti házasság milyen sokszor fordult elő. Huszonhárom pár kromoszómánk, abban 25 000 génpárunk van, és átlagosan mindannyian hordozunk 5 hibás gént. Képzeljük el a géntérképünket. Az 5 hibás gén mellett az adott kromoszómahelyen mindig ott van párként a jó gén, és itt a jó győz, tehát elnyomja a rosszat. Ön valószínűleg nem tudja, hogy melyik az az 5 hibás gén, amit hordoz. És ennek a hétköznapi életben nincs is jelentősége, nem kell tudnia, mert ha a gyereknemzéskor a hibás gént adja is tovább, a párjától, tehát a másik szülőtől arra a helyre megint jó gén fog kerülni, és akkor a hibás gén tovább lappang. Csak minden 5000. nemző pár olyan, hogy véletlenül azonos kromoszómahelyen hordozza a rossz gént.

Ilyenkor van négy alaplehetőség. Az első, hogy az apa a rossz gént adja tovább, de az anya jó génje a gyerekben elnyomja azt. A második ugyanez fordítva. A harmadik, hogy mindkét szülő a jó gént adja tovább. A negyedik pedig, hogy a két rossz gén találkozik. Na, ilyenkor van baj, de ez szerencsére ritka. Hozzám a genetikai tanácsadóba az ilyen párok jönnek el, akik egészségesek, de a gyermekük beteg.

Ha egy kis közösségben, beltenyészetben élnek az emberek, és mondjuk, unokatestvérként nemzenek utódot, akkor a nagyszülők között vannak testvérek is. Emiatt már sokkal nagyobb a valószínűsége, hogy azonos helyre kapja a gyerek ezt a hibás gént. Ezért tilos a vérfertőzés. Tehát, ha egy apa fölcsinálja a lányát, mivel bennük a családi közös gének aránya 50 százalék, akkor 50 százalék az esélye annak, hogy a születendő gyerek beteg lesz. De az unokatestvérek csak harmadfokú rokonok. Ott már csak 12,5 százalék a családi közös gének aránya. Ehhez jön még a rossz gén-jó gén négy találkozási lehetőségéből adódó 25 százalékos kockázat, tehát lényegében már csak 3 százalékkal nagyobb a kockázat az unokatestvéreknél. Mégis, így megértjük, miért van az, hogy bizonyos genetikai betegségek szinte csak askenázi zsidók körében fordulnak elő. A Tay–Sachs–Schaffer-kór, a Niemann–Pick- vagy a Canavan-betegség például a tipikus askenázi betegségek közé tartozik. Az ő őseikben fordult elő ilyen génmutáció, és a vérrokonság, tehát az egymás közötti házasság miatt, ez feldúsult. Ezért minden 21. zsidó hordozza a Tay–Sachs–Schaffer-kórért felelős hibás gént. Minden huszonegyedik!

Kiderült, hogy a Tay–Sachs–Schaffer-betegség tekintetében háromfajta ember van. Egyik, akiben ott van ez a két hibás gén, tehát beteg. Ő meghal hároméves koráig, mert a neuritnak, az idegrostnak nincs borítása, és ennek következtében a gyerek teljesen képtelen bármifajta életre. A többség a jó gént és a rossz gént is hordozza, és vannak, akik csak a jókat. Utóbbiak egészségesek.

A zsidók a gettókban rossz körülmények között éltek, ahol a fertőző betegségek, elsősorban a tbc, nagyon pusztítottak. Kiderült, hogy az az ember, aki egy hibás gént hordoz, az nem Tay–Sachs–Schaffer-kóros, de védett a tbc-vel szemben. A legújabb vizsgálat azt is kimutatta, hogy ezeknek a génhordozó embereknek az IQ-ja eleve magasabb az átlagnál. Tehát bejön az úgynevezett szelektív előny is, mivel akik hordozzák ezt a hibás gént, azoknak bizonyos előnyeik is vannak. Emellett, ha a mi huszonötezer génpárunk között van öt hibás gén, ami betegséget okoz, akkor egy faj csak úgy maradhat fönn, hogyha megvan ennek az öt hibás génnek az ellentétpárja. Tehát kell lennie öt kivételesen jó génnek is, ami ugyancsak lappang bennünk.

Erről majd még sokat beszélek, mert mindig is izgatott, hogyan lesz egy Petőfi Sándor vagy egy József Attila. Mert ugye tanulatlan szüleik voltak. Ám az utódokban szerencsésen találkoztak ezek a lappangó gének. De költőkről, művészekről, géniuszokról később.

Most egy konkrét példát említek, ami világossá teszi mindezt. Állatorvosoktól hallottam, hogy az állattenyésztők régóta tudják, hogyan lehet „előállítani” jó versenylovakat. Ki kell választani egy jó fajtát, és unokatestvéreket kell párosítani. Amelyik állatban a hibás gének találkoznak, abból lesz a virsli. Ez az egynegyed részük. De a másik egynegyedbe tartozókban a jó gének találkoznak össze, és belőlük lesznek a derbigyőztesek.

Tehát azt ne felejtsük el: ha belterjes házasságból származó beteges zsidókról beszélünk, akkor a másik végletről is beszélnünk kell, mert körükben a jó gének is nagyobb eséllyel találkoznak össze, mint másoknál. Van tehát némi genetika is abban, hogy a zsidóság köréből arányaiban nagyobb számban kerülnek ki kiváló emberek, mint más népek köréből. De a kivételes képességeik oka elsősorban szociokulturális eredetű.

Hasonlítsuk össze a zsidó kultúrát a keresztény kultúrával. Döntő az, hogy a zsidó kultúra szerint a szülők legfontosabb kötelessége biztosítani a gyermekek számára a legkorábbi és legmagasabb szintű iskoláztatást. Le is van írva, hogy ennek érdekében még be is szabad csapni a keresztényeket.

És a zsidó szülő tényleg meg is tesz mindent a gyerekéért. Tényleg kiválasztják a legjobb iskolát, és végig is viszik, mivel nemcsak a szülők támogatják a saját gyereküket, hanem a zsidó közösség is segítette a tehetséges gyerekeket.

Egy másik példával a nagy tudósok életrajzában találkoztam. A kis Neumann Jancsihoz vagy Teller Edéhez hasonlóan a három–öt éves zsidó gyerekek már ott ülnek a felnőttek asztalánál, akik bevonják őket a beszélgetésekbe. Neumann-nak mindig föltették a kérdést, hogy miért ért ő a pénzhez, hiszen ő matematikus. A válasza az volt, a dolog egyszerű: az apja bankár volt, ő pedig mindig ott ült az asztalnál, amikor a felnőttek pénzről beszélgettek. Ezzel szemben a keresztény családokban a Nicht vohr dem Kind! – tehát a Ne a gyerek előtt! – elv a gyakoribb. A gyerek kis éretlen tacskó. Ha fontos dolgokról kezdünk beszélni, akkor azt neki nem kell hallania.

Mindezek mellett a zsidó gyerekek küldetéstudatot is kaptak. A keresztény kultúrára az jellemzőbb, hogy folyamatosan kritizáljuk a gyereket. Tiltunk, és ha a kölyök vét a tiltások ellen – márpedig fog, mert gyerek –, egyfolytában csak szidjuk. A zsidók meg inkább dicsérik a gyerekeiket, és ezzel küldetéstudatot adnak nekik. A jewish mother, a zsidó anya, azt mondja: neked igenis sokra kell vinned, ki akarnak minket irtani, nem szabad hagynunk, neked is meg kell mutatnod, hogy te mire vagy képes. Lássuk be, ez a küldetéstudat azért inkább visz előre, mint az állandó szidás, kritizálás. Az visszafog.

Ugyanakkor ennek vannak veszélyei is. Mert ha egy olyan emberre tesznek küldetéstudatot, aki nem tud ennek megfelelni, az gyakran beleroppan. A zsidók között a skizofrénia kétszer gyakoribb, mint a nem zsidókban. De azért összességében a gyermeknevelésük pozitív hatású. A küldetéstudatból következik egy másik negatívum is. Ha a zsidók felismerik, hogy ők jobbak, ebből születik a zsidó arrogancia. Mert van ilyen. Valóban vannak zsidó emberek, akik tényleg elviselhetetlenek. Nagyképűek, merthogy ők mennyivel jobbak, mint a többiek.

Az üldözések következménye, hogy a zsidók mobilisabbak. Tulajdonképpen ők állandóan fel vannak készülve arra, hogy meneküljenek. Közismert anekdota szerint a nagyapa megérkezik Galíciából mint szegény, házaló kereskedő, de fia már Pesten bankár lesz, az unoka pedig Amerikában Nobel-díjat kap, mert tudják, hogy mindig oda kell menni, ahol a legjobbak a körülmények. És ez nem csak anekdota. Szilárd Leónak például soha nem volt lakása, mindig szállodákban lakott, és két kofferja volt. Az egyikben voltak az irományai, a másikban meg a ruházata. És többször is éppen csak hogy el tudott iszkolni a pogrom elől. Mondjuk, más szempontból is extrém élete volt. Szilárd Leó mondta, hogyha nagy tudós akarsz lenni, akkor hagyd a fenébe a nőket. Mert a nők nemcsak az idődet, hanem az eszedet is elveszik. Aztán hatvanhat éves korában megnősült, és három hónapon belül meghalt infarktusban – úgyhogy tudta a sorsát.

De mitől is mások még a zsidók? Nézzük tovább! Van itt még néhány nagyon érdekes jelenség.

A keresztény kultúrára a dogmák jellemzők. A szent atyák megfogalmaznak dogmákat, amikben nem szabad kételkedni. Ezzel szemben a zsidókat arra nevelik, hogy állandóan kételkedjenek a Tórában. Állandóan vitassák, hogy tényleg igaz-e, ami oda le van írva. Innen jön ez az állandó, egészséges kíváncsiságuk, az állandó kérdésfeltevésük, amely a kreativitás táptalaja, és persze a tudományos gondolkodásé is. A tudományban is alapelv, hogy semmit nem szabad elfogadni, mindenben kételkedni kell. Ez visz előre, ez teremti meg az új gondolatokat.

A sok tiltás között felnövő keresztény gyerekekből nagyobb eséllyel lesz hedonista felnőtt. A magyar általában csak az első infarktusa után kezd vigyázni az egészségére. A zsidók előtte. Okosak, és tudják, az egészség fontos. Jó statisztikáik is vannak, miszerint az átlagosnál hat évvel élnek tovább Magyarországon is.

Végül itt van a zsidó szolidaritás, amiről a Nobel-díj kapcsán már beszéltem. A zsidók is tudják utálni egymást, de amikor baj van, azért összefognak. Buda visszafoglalásának az évében, 1686-ban, egyrészt a keresztény zsoldosok megöltek sok budai zsidót, másrészt meg eladták őket rabszolgának. És akkor a nyugati zsidók összeadták a pénzt, és kiváltották őket. Úgy, ahogy a legtehetségesebb gyerekeknek is összeadják a pénzt, hogy sokra vigyék. Szerintem, nekünk nem zsidóknak el kellene tanulnunk a valódi szolidaritást is a zsidóktól.

1092-ben László királyunk nemcsak a keresztény–zsidó házasságot tiltotta meg, hanem törvényeiben kitiltotta a zsidókat az államapparátusból, tilos volt katonának vagy állami tisztségviselőnek lenniük, de még a földművelés is tiltott lett számukra.

Tehát mik lehettek? Lehettek kereskedők, uzsorások, majd bankárok, és ez hosszú távon biztos anyagi egzisztenciát hozott sokuknak. Jóval később, a felvilágosodás korában tulajdonképpen a zsidók megszállták az orvosi és jogi egyetemeket. Az orvosok és ügyvédek hetven százaléka zsidó volt, és ezekben az átlagnál nagyobb tudást, okosságot igénylő szakmákban a mai napig is felülreprezentáltak. Az 1900-as évek elején az újságírók nyolcvan százaléka is zsidó volt Magyarországon. Mert végül is nem maradt más útjuk, ha ki akartak törni az elnyomatásból, mint használni az eszüket.

A magyar arisztokrata és dzsentri a kereskedelmet és az ipart lenézte, ők inkább az államapparátust részesítették előnyben, és főleg mulatni meg kártyázni szerettek. Így a kialakuló ipart és kereskedelmet is megszállták a zsidók.

Tehát jól meg lehet magyarázni a zsidók társadalmi sikerességét. Ha lenne eszünk, tanulnánk tőlük. Én például létrehoznék egy PhD-iskolát a zsidó kultúra alapjainak megtanulására, hogy át lehessen venni tőlük, ami jó. Egyébként ebből az elnyomatásból kitörni akarás nemcsak a sikerük kulcsa lett, hanem részben a vesztük is. Itthon mindenképpen növelte az antiszemitizmust például a Tanácsköztársaság megszületése. A kiutat keresve a munkásmozgalomban mindenhol a zsidók lettek a vezetők, és abban, hogy a Tanácsköztársaságban zsidó terror volt, ahogy Horthyék mondták, abban igazuk is volt. Aztán később, már az én koromban, a fő kommunisták többsége is zsidó volt. Így Rákosi Mátyás, Gerő Ernő, Révai József és Farkas Mihály is. Őket is utálták. Az, hogy a hazai zsidóság ilyen szorosan összefonódott a kommunizmussal, az az ő nagy szerencsétlenségük.

A hazai kiemelkedő matematikusok családfáját is megvizsgáltam genetikai szempontból. Döbbenetes volt. Amikor ilyen kutatást végzek, akkor már rögtön az elején ott a nehézség, hogy kik kerüljenek be a vizsgálati mintába. Mert nemcsak a szép lányok megítélése szubjektív, hanem azért a tudományos eredményeké is. A Nobel-díjnál nem volt ilyen gondom. Ott egyértelműen adottak voltak a személyek. De kik a legjobb magyar matematikusok? Egyik barátomhoz, Tusnády Gábor akadémikushoz fordultam, és ő ötven magyar matematikust megkérdezett, szerintük ki az öt legjobb. Összeadtam a szavazatokat, és így kaptam egy listát. Az első tizenöt legtöbb szavazatot kapót kezdtem vizsgálni. Érdekes, hogy ebből a tizenötből tizenhárom zsidó volt.

Később e tanulmányom kapcsán hívtak sokfelé, például a szegedi Bolyai-társaságba. Nagyon súlyos kritikát kaptam ott, hogy szerintük szándékosan a zsidókat választottam be a mintámba. De akkor könnyű volt leszerelni őket, mert mondtam, hogy nem én választottam, hanem Tusnády Gábor. Hát az egy nagy szám volt! „Tusnády Gábor? – kérdezte az elnök. – Pedig hát ő antiszemita.” Így lezárult a vita. Mert ha egy állítólagos antiszemita tesz elém egy olyan listát, amelyen az első tizenöt kiválóságból tizenhárom zsidó, akkor én erről nem tehetek.

Bibó Istvánt is izgatta, hogyan lehetséges az, hogy a zsidók ennyire értenek a pénzhez, a számokhoz. Írt is erről. Úgy gondolta, mindennek az alapja az évszázadokon átívelő kereskedői lét. A kereskedő állandóan a pénzt számolja, és ez az állandó kalkulálás fejlesztette a képességeiket, és ezeket örökítették tovább. Ez így nem igaz, mivel a szerzett tulajdonságok nem öröklődnek. A sikeres és gazdag kereskedőnek viszont, ahogy a jó cigány muzsikusnak is, sokkal inkább életben maradt a gyereke, mint a házalónak vagy a putriban élő szegénynek. Így hosszú távon az ő jobb génjeik inkább öröklődtek és terjeszkedtek.

Számomra a matematika a leginkább zsidóorientált tudomány. Egyéb tudományterületekre, és főleg a művészetekbe, később és kisebb számban törtek be. De ott vannak a legjobbak között mindenütt, és mindenütt lehet érzékelni, hogyha valaki zsidónak született, akkor nagyobb az esélye arra, hogy kibontakoztassa adottságait, megmutassa a képességeit, és sikeres legyen. A kultúrájuk erre predesztinálja őket.

A keresztény Biblia szerint az első emberpár a földön Ádám és Éva volt. Az ő gyermekeik, Káin és Ábel története jól ismert. Káin földműveléssel foglalkozott, Ábel bárányokat őrzött. Mindketten tisztelték Istent. Mindketten áldozatot is mutattak be Istennek, ahogy illett. Ábel áldozati tüzének füstje föl is szállt az égbe Istenhez. Káiné azonban ott gomolygott földközelben. Mit tett erre Káin? Átment a testvéréhez, és megölte. Káin, ha rendes ember lett volna, és lett volna esze, akkor elmegy Ábelhez, és megkérdezi, te mit csinálsz jobban, öcsém, hogy téged Isten szeret. De ő az egyszerűbbnek tűnő lehetőséget választotta, és agyonütötte Ábelt. A Biblia szerint a keresztények Káin leszármazottjai. És hát úgy gondolom, hogy Auschwitznak ez a fő tanulsága. Ha az egyszerű embertömegek rájönnek, hogy mások többre képesek, mások elfoglalják a vezető pozíciókat, mások több pénzt keresnek, akkor a legegyszerűbb végezni velük. És eszükbe sem jut, hogy talán inkább azon kellene törniük a fejüket, hogyan lehetne tanulni tőlük, hogyan lehetne hasonlóan jól csinálni. A káini ösztön arra hajtja őket, hogy elpusztítsák a sikeresebbeket.

A rendszerváltás után bő két évtizeddel ezek az ordas eszmék itt vannak újra Magyarországon. Mindezek azonban korunk muszlim terroristáira is érvényesek. Ők sem a zsidó-keresztény kultúra eredményeit akarják elsajátítani, hanem inkább a náluk többre képesek likvidálására szövetkeznek.

Leszállóágban vagyok. Hat hónapos kezelés után hagytam el a kórházat.

Nekem az orvosok a kemoterápia után két évet ígértek. A két évből még tíz hónap van hátra. Szerintem nem fogom addig húzni. Vészesen csökken a csontvelőben termelődő sejtjeim száma. A közhely szerint a suszternek lyukas a cipője, a fodrásznak rossz a frizurája meg ilyenek. Én meg orvos vagyok, mégis így jártam.

Én nem játszom meg magamat, nem félek a haláltól. Egyrészt már hetvenkilenc múltam, már így is kilenc évvel túléltem a magyar férfi átlagot. Másrészt a nagy dolgokat, amikre képes voltam, azokat megcsináltam.

Tegnap nagyon rosszul voltam. Átkozottul rosszul. Nem kaptam levegőt. Légszomjam volt. Nem csoda, mondom, csökken a vörösvértesteim száma is. Keddenként szoktam bejárni a kórházba kontrollra. Legutóbb kétmilliót mértek. A normális érték ötmillió körül van. Egyre kevesebb a hemoglobinom is, most húsz körül van a korábbi százötven helyett.