Petercsák Tivadar

A fertálymesterség

Egy hagyományőrző tisztség Egerben

Kossuth Kiadó

Tartalom

Ajánlás

Előszó

Bevezetés, kutatástörténet

Tizedesek, utcakapitányok, fertálymesterek Magyarországon

Egri fertálymesterek a 18–20. században

1. Feladatok, tevékenységi formák

Tizedesek, fertálymesterek a 18. századi Egerben

Szegődményes, „béres” fertálymesterek 1805-től 1808-ig

Választott fertálymesterek (1808–1858)

Fertálymesterek helyett fertálybiztosok (1859–1860)

Tiszteletbeli, hagyományőrző fertálymesterek (1861–1931)

Az Egri Negyedmesteri Testület (1931–1950)

2. A fertálymesterek választása és avatása

3. Trakták, vendéglátások

4. A fertálymesteri bot és köpeny

5. Fertálymesteri tablók

6. Szervezeti keretek, fertálymesteri közösségek, vallásosság

7. A fertálymesterség megszűnése

A fertálymesteri intézmény újjászervezése (1995–1996)

Tradíció, hagyományőrzés, változások

Függelék

Fertálymesteri botok

Fertálymesteri köpenyek

Fertálymesteri tablók

Színes képmelléklet

A 2014-ben élő fertálymesterek névsora

1998-tól elhunyt fertálymesterek

Idegen kifejezések magyarázata

Rövidítések jegyzéke

Illusztrációk jegyzéke

Irodalom

Személy- és helynevek mutatója

Impresszum

Ajánlás

TISZTELT OLVASÓ!

A hazai és külföldi turisták elsősorban a magyar hősiesség szimbólumának tekintett várral, 1552-vel, a bazilikával, a barokk műemlékekkel, a borokkal és a gyógyhatású fürdőkkel azonosítják a mi városunkat. Mi, egriek is gyönyörködünk ezen értékekben, és élvezzük mindazt, amit nekünk nyújt Eger, ugyanakkor számunkra ez a város maga az otthon, melyhez hozzátartozik a nyugodt, mégis üdítően pezsgő egri élet, az élhető város biztonságot nyújtó élménye. Egert azért szeretik a polgárai, mert valóban jó itt élni, jó Egerben gyermeket nevelni, jó itt felnőni, és jó ebben a varázslatos városkában megöregedni. Egernek hamisítatlan hangulata van, s ehhez nagyban hozzájárul a velünk élő történelem, 1552 megelevenítése, s az egri hagyományok tisztelete, újraélesztése is. Mindez megjelenik a városlakók mindennapjaiban, hozzájárul a sajátos egri identitástudat erősítéséhez, emeli ünnepeink fényét is.

Ilyen tradíció a fertálymesterség intézménye is. Különlegessége, hogy Magyarországon egyedül Egerben maradt fenn a 20. század közepéig a korábbi évszázadokban a Kárpát-medence különböző tájain ismert tisztség. Az egyes városrészekben a 18–19. században még konkrét közigazgatási, rendészeti feladatokat ellátó és a negyedüket képviselő személyek a polgári társadalomban – egyesületként – komoly közösségszervező erőt képviseltek. Védték városrészük értékeit, ügyeltek a polgárok békés együttélésére, az utcák és udvarok tisztaságára, az ifjúságra, s támogatták a rászorulókat. A szocializmus kényszerű szünete után a rendszerváltozást követően alakulhatott újra a fertálymesterség. A város tizenhat negyedében évente új személyt választanak erre a posztra. A fertálymester a közösség bizalmából a városrész szószólója, s a százráncú köpeny hordozói ma is felvállalják a társadalmi, kulturális és történeti értékek őrzését, megismertetését és a karitatív tevékenységet. Az önkormányzat számára fontos partner az Egri Fertálymesteri Testület, számítunk a véleményükre a negyedeket érintő döntések előkészítésekor.

Köszönetemet fejezem ki a szerzőnek azért, hogy folytatta Breznay Imre kutatásait, korhű dokumentumok, tárgyak, helyi újságok tudósításainak felhasználásával nagy ívű áttekintést nyújt a fertálymesterség történetéről és tradícióinak változásáról. Ahogyan a borral kapcsolatban igaz, hogy szinte minden régi, egri család rendelkezik pincével, úgy a közéletet érintő igazság, hogy több ezer egri család találhat felmenői között fertálymestereket. Dr. Petercsák Tivadar kötetét elsősorban az ő szeretetükbe ajánlom, a kiadvány névanyagában és a fotókon egészen biztosan sokan felismerik majd a nagyapát, dédapát vagy a család barátait: régi, megbecsült egrieket, akik a városukat, Egert szolgálták. Nagyon fontosnak tartom, hogy a kötetet forgatva az egriek, városunk fiataljai is megismerjék az „egriség” szerves részét képező fertálymesterséget. Fontos, hogy lássák azt a példát, amely a közösségi aktivitásról, a tettrekészségről beszél a jelenkor egri polgárainak.

Habis László

Eger polgármestere

Előszó

Polarizálódó világunkban – leegyszerűsítve – a gazdaság vagy piac képviseli az egyéni érdeket, a gazdagságot, a haszonelvűséget, melynek értékmérője a pénz, míg a társadalom maga a közérdek, a munkamegosztás, az egymásért való munkálkodás, az együttélés, melynek kötőszövete az erkölcs. A kettő közötti egyensúly biztosítására hivatott maga az állam, más néven politika. Alapvető kérdés ezért, kinek a kezében van a hatalom, mert mindig a politika dönti el, meddig terjedjen a piac logikája és meddig a társadalomé. Akkor nevezhető egy állam jónak, egy kormányzás hatékonynak, ha egyensúlyban tartja a társadalom és a gazdaság elvárásait, és nem engedi azokat a másik területére terjeszkedni. Szeretném az előző gondolatsorból az erkölcsöt mint kötőszövetet kiemelni, létfontosságát hangsúlyozni Berzsenyi Dániel kétszáz éve versbe öntött gondolataival alátámasztva:

Így minden ország támasza, talpköve

A tiszta erkölcs, melly ha megvész:

Róma ledűl, rabigába görbed

A fenti elemzés kapcsán több kérdésre is választ kereshetünk. Vajon az állam felülről, törvényekkel, rendeletekkel képes-e rendben tartani, szabályozni a társadalom erkölcsi állapotát, egyáltalán milyen hatással van arra? A mára kialakult munkamegosztás, specializáció összes szintjét csak központi akarattal lehet kezelni vagy van más alternatíva? Az egyén milyen szerepet játszhat ezek megvalósításában? Egyáltalán mi van velünk, hová jutottunk, miért vagyunk folyamatosan elégedetlenek, miért érezzük rosszabbul magunkat napról napra? Hová lettek értékeink, miért gondoljuk, hogy nincs bűn, hová lett a szolidaritás? A generációk miért feszülnek egymásnak ahelyett, hogy láncként kapcsolódnának össze, biztosítva a folytonosságot? Hová lett a valós és természetes tekintély tisztelete? Miért nem akarunk gyermeket, miért nem vállalunk kötelezettségeket, miért kerüljük a felelősségvállalást, miért pusztítjuk környezetünket? Mi ez az igénytelenség, a deviancia terjedése, a másság kultusza, a média túlzott hatalma? Miért gyorsítjuk fel az időt, a percet istenítve a távlatok helyett? Miért nem vagyunk jelen, nem ott vagyunk, ahol kéne, s ahol vagyunk, ott sem vagyunk teljesen jelen. Miért sodródunk, miért az elidegenedés, az örökös elvágyódás, melynek következménye a boldogtalanság. Miért nem tudunk együtt élni másokkal? Miért nem látunk az orrunknál tovább, miért nem vesszük észre, hogy minden téren folyamatosan átvernek bennünket – lustaságunk és hiszékenységünk miatt – a reklámok, a hitelezők, a kufárok. Mindenütt önzés, közösségek szétesése, halál. A válasz egyik kérdésre sem egyszerű, hiszen az elmúlt több mint hatvan esztendő fenekestül felforgatta a világot. Átalakította az embert, elvette tőle az alkotás, a teremtés örömét, a felelős gondolkodást, kikezdte és megkérdőjelezte a korábbi értékeket úgy, hogy életképes újakat képtelen volt állítani helyükbe. Szétszakította a közösségeket, majd szisztematikusan megszüntette azokat, előrevetítve ezzel a családok tömeges felbomlását, az elbizonytalanodást. Ennek következménye a józan ítélőképesség elvesztése, a bizalmatlanság, egyben a hiszékenység terjedése, a manipulálható ember kialakulása és a mindent behálózó korrupció. A ma embere azt gondolja, hogy vele kezdődött a világ és vele is lesz vége. Micsoda gőg, micsoda tévedés. Bizony jó lenne az ősökre nézni, hibáikból és erényeikből tanulni. Ilyen példát mutat a városunkban több évszázados tradícióval rendelkező fertálymesteri intézmény, amely immár két évtizede újjáélesztve őrzi a hagyományokat, a közösséghez tartozás tudatát.

Dr. Petercsák Tivadar könyve hiánypótló munka. Az önszerveződő helyi közösségek társadalmi szerepét, lehetőségeit taglalja az egri fertálymesteri hagyomány továbbélése kapcsán, bemutatva az intézmény belső működési rendjét, jelképeit. Hiánypótló, mert utoljára Breznay Imre dolgozta fel a huszadik század első felében az intézmény történetét, ám halála megakadályozta abban, hogy mindenre kiterjedő vizsgálatait egy összefoglaló munkában közreadhassa. A második világháború után megtorpant a kutatás. Az új társadalom eszmerendszerébe nem illett semmilyen hagyomány, önkormányzatiság, önszerveződés, lokális értékek, sajátosságok képviselete, mert a múltat végkép el akarta törölni. Pedig Breznay világosan fogalmazott Az egri fertálymesterségről írt munkájában:

„A történelemben nincs ugrás, éppen úgy, mint a természetben sincs. A jelen a múlton épül föl, s a jövő alapja a jelen; a múltat tisztelni tehát a legnemesebb hagyomány, s a régiek példáját követni: okos célszerűség és célszerű okosság.”

A szerző értő kézzel nyúl a témához, Breznay és saját kutatásait összegyúrva napjainkig követi nyomon e több évszázados szervezet életét, vizsgálja szerepét, jelentőségét. Jó szívvel ajánlom minden tettre kész, közösségért aggódónak dr. Petercsák Tivadar könyvét.

Várkonyi György Olivér

az Egri Fertálymesteri Testület

főkapitánya

Bevezetés, kutatástörténet

Az egri fertálymesterség szellemi kulturális örökségünk és a hagyományőrzés egyedülálló eleme Magyarországon. 1996-tól minden év február 9-éhez, Szent Apollónia napjához közeli szombaton fertálymestereket avatnak Egerben. Így történt ez 2014. február 8-án is, amikor 16 újonnan megválasztott férfi tett esküt a város polgármestere előtt a több évszázados hagyomány folytatására. A fekete posztóból készült százráncú köpenyben, fejükön süveggel, kezükben pedig a szalagos fertálymesteri bottal megjelenő, és egy-egy városrészt képviselő személyek immár majd’ két évtizede ismét ott vannak a város közéleti eseményein, egyházi szertartásain, őrzik negyedük értékeit, segítik a rászorulókat. A 18. század elejétől a 20. század közepéig létezett intézmény a szocializmus kényszerű szüneteltetése után egy civil szervezet – az Egri Fertálymesteri Testület – keretei között működve az „egriség” szerves része és a lokális öntudat erősítésének fontos eszköze.{1} (1. kép)

1. kép. Esküt tett fertálymesterek csoportképe a polgármesterrel 2014-ben

A magyarországi települések némi önállósággal rendelkező részei voltak a tizedek, utcák, járások és fertályok, amelyek élén a magyar lakosságú városokban a tizedesek, utcakapitányok, kapitányok, a német ajkú településeken pedig a fertálymesterek álltak. Ők voltak az összekötők a városi hatóság és a lokális társadalom között. A 16. századtól a 19. század közepéig a tizedesek, fertálymesterek hivatali jogkörrel rendelkeztek városrészükben, s ezt választással nyerték. Ők tájékoztatták a lakosságot az országos és helyi rendeletekről, segítettek a körzet lakóinak összeírásában, az adók beszedésében, szervezték a közmunkákat. Komoly szerepük volt városrészük közrendjének fenntartásában, a tűzvédelem biztosításában. Debrecenben és a székelyeknél a közös vagyon kezelése, megóvása és hasznosítása is a feladatuk volt.{2}

Sajátosan alakultak Eger városrészei. A 17. század végén az egyes részeket tizedeknek nevezték, amelyek élén a tizedesek (decurio) álltak. A török után betelepülő németek viszont az általuk lakott területet negyednek (Viertel) nevezték, és az élére negyedmestert (Viertelmeister), fertálymestert választottak. A 17. század végén Eger négy negyedre tagolódott, 1716-ban viszont már 6 fertálya volt. 1716–1823 között a városnegyedek száma 12-re szaporodott, 1938-ban pedig 14-re. 1712-ben a negyedeken belül még a tizedeket is feltüntették. A negyedek élére állított elöljárókat csak az 1730-as évek elejétől váltotta fel a fertálymester kifejezés, de később is nevezték őket tizedeseknek.{3} Feladatuk volt a városi határozatok kihirdetése, részt vettek az adók begyűjtésében. Városrészükben ellenőrizték a tűzrendészetet, az udvarok és az utcák tisztaságát. Ügyeltek arra, hogy mindenki a magisztrátus által megszabott napszámbért fizesse, idegeneknek ne adjanak szállást, és a fertály lakói erkölcsös életet éljenek. Ők vigyáztak az éjjeli csendre és rendre, amikor a fertálymesteri botot is használhatták, de törvény elé is állíthatták a garázda elemeket. A 19. század elején ügyeletet is tartottak a városházán, hogy az ügyes-bajos dolgok elintézésére kiküldhessék őket.{4}

A 19. század közepén a polgári közigazgatás megszüntette ezeket a népi önkormányzati tisztségeket, s az ő korábbi feladataikat a városi tisztviselők és alkalmazottak látták el. A Székelyföldön közbirtokosságokká átalakulva a 21. században is működnek a tizesnek nevezett autonóm falurészek.{5} Ismereteink szerint a mai Magyarország területén a fertálymesterség egyedül Egerben élte meg a 20. századot. A városi képviselőtestület 1883-ban a jogi szakosztály javaslatával szemben nem szüntette meg a tisztséget.{6} Ezt a döntést bizonyára a hagyományőrzés motiválhatta, bár még a 20. század elejéig voltak konkrét, szabályrendeletben rögzített feladataik, de főként kézbesítői munkákat láttak el. A város tehetősebb polgárai és a földművesek felismerték, hogy az intézmény a társasági élet és kapcsolattartás fóruma lehet. Erre jó alkalmat biztosítottak a hivatalt letevő és az új fertálymester által az avatáshoz kapcsolódóan a kiérdemültek részére adott lakomák, trakták. A 20. században már nem voltak a város által előírt feladataik, tisztes társadalmi tevékenységként negyedeik szószólói voltak, segítették a szegényeket, és gondot viseltek a helyi értékekre. A tisztség presztízse a század első felében érte el a csúcspontját, amikor magas rangú főpapok, megyei és városi tisztségviselők, értelmiségiek is nagy megtiszteltetésnek vették, ha fertálymesterek lehettek.{7}

A 18–19. században nem volt egységes fertálymesteri testület, hanem az egyes negyedek szerint 12 jól elkülönülő csoport létezett, amelyhez a még élő összes negyedmester tartozott. Ilyen keretek között választották meg évente az új fertálymestereket, szerveztek összejöveteleket, és vezették a fertálymesteri naplókat. Évente csak egy alkalommal, az eskütételen és a bazilikában tartott szentmisén jöttek össze. Az egész várost átfogó egységes szervezet – az Egri Negyedmesteri Testület – 1931-ben alakult meg, és az ekkor elfogadott „tízparancsolat” szerint tevékenykedtek a lokális értékek megőrzése, megismertetése, az erkölcsös, vallásos élet és a szociális gondok javítása érdekében. Önkéntes társadalmi tevékenységük mellett a hivatalban levő fertálymesterek a jelképekkel állandó résztvevői voltak a város közéleti, egyházi eseményeinek, de ott voltak például 1934. augusztus 20-án a budapesti Szent Jobb-körmeneten is.{8}

Az 1950-ben megszünt egri fertálymesterség újjáélesztésére a rendszerváltás után, 1995–1996-ban nyílt lehetőség a Lokálpatrióta Egylet keretei között. 2000-ben alakult meg az Egri Fertálymesteri Testület, amely a mai törvények szerint egyesületként működik, de a régi hagyományokra támaszkodva alakították ki szervezeti rendjét, tevékenységét.

Az egri fertálymesterséget és a tisztség történetét Breznay Imre munkái révén ismerhették meg a város lakói és a téma iránt érdeklődő szakemberek. Breznay az Egri Érseki Római Katolikus Tanítóképző tanára volt, és a város történetének kutatójaként főként a 18. századi Eger mindennapjait tárta fel és mutatta be levéltári adatok alapján.{9} 1903-ban még éles hangú újságcikkben javasolta – a lakomák túlzásai miatt – az egész fertálymesteri tisztség eltörlését. A városi levéltárban végzett kutatásai alapján azonban megismerte a fertálymesterség valódi értékeit, és nem restellte bevallani, hogy korábban tévedett.{10} Ezt követően mindent megtett a tisztség széles körű megismertetése és a hagyományok megőrzése érdekében. Első jelentősebb történeti munkája A fertálymesterségről című könyv volt, ami 1907-ben jelent meg, és amellett, hogy levéltári adatokkal bőségesen illusztrálva bemutatja az egri tisztség történetét, az akkor életben lévő fertálymesterek névsorát is közreadja.{11} E kötet anyaga jelent meg 1926-ban az Eger múltjából könyv egyik fejezeteként,{12} majd átdolgozott formában 1939-ben Az egri fertálymesterségről címmel, ahol szintén olvasható a fertálymester-viselt polgárok névsora.{13} Az Egri Népujság főszerkesztőjeként 1921. június 3-tól kilenc közleményből álló sorozatban népszerűsítette a fertálymesterséget, de cikke jelent meg a témáról a Hevesvármegyei Hírlapban,{14} és még a tisztség spanyol párhuzamáról is közölt adatokat.{15} Országos ismertséget adott az egri fertálymesterségnek Breznay 1936. január 29-én 17 órakor a budapesti rádióban tartott 20 perces előadása, melynek anyaga olvasható 1939-ben megjelent könyve bevezetőjeként.{16} (2–3. kép)

2. kép. Breznay Imre fertálymesteri köpenyben 1935-ben

3. kép. Breznay Imre könyvének címlapja

Breznay 1939-ben azt írta az egri fertálymesterségről, hogy „nálunk egyedüli e nemben”.{17} Ezt bizonyára a 20. századra vonatkoztatva értette, hiszen amint korábban láttuk és később részletesen szólunk róla, az egyes városrészek élére állított tisztségviselők általánosnak tekinthetők Magyarországon. Eger különlegessége az, hogy amíg az ország más tájain a 19. század második felében ezek megszűntek, az egriek megtartották, a 20. századi új funkciókkal pedig valóban egyedülálló jelenségnek tekinthető.{18}

Magyarországon az 1930-as évek végétől fordult a tudomány érdeklődése a településeken belüli kisebb egységek és az azok élén álló tisztségviselők felé. Breznay könyvével egy időben, 1939-ben jelent meg Milleker Dezső cikke „A székely tízesek” címmel, aki a székely tízeseket a honfoglaláskori magyar hadszervezet maradványainak tekintette.{19} Írására reagált Zoltai Lajos 1939-ben közreadott „Debreceni utcakapitányok, tizedesek és tízházgazdák” című tanulmányával, amely ma is a téma hazai alapművének tekinthető.{20} Csizmadia Andor 1942-ben több dolgozatban tekintette át a tizedesek és fertálymesterek elterjedtségét és szerepüket a magyar városok gazdasági és szociális életében.{21} A tárgykör kutatását felgyorsította, hogy 1939-től mozgalom bontakozott ki Kolozsváron az ősinek tartott tizedesi intézmény felelevenítésére. Ezek közül említhetjük Puskás Lajos publikációját.{22} Csizmadia „Népi közigazgatásunk tizedesi és fertálymesteri intézménye” című, 1983-ban megjelent tanulmányában a témát feldolgozó szakirodalom és források révén mutatja be a lokális szerveződéseket és tisztségviselőket.{23} Bárth János több dolgozatban és könyvben foglalta össze a szakirodalomban feltárt településrészek előfordulását, önállóságának jellemzőit, az ezredfordulótól pedig intenzíven kutatta és alaposan feldolgozta a csíkszentgyörgyi és csíkbánkfalvi székely tízesek 17–20. századi működésének eleven hagyományait.{24} A tizedesi intézmény eredetéről, elterjedtségéről, valamint egri és kolozsvári továbbéléséről értekezett Kemény Bertalan.{25} Szabó Jolán kutatásai nyomán részletesen ismerjük a gyöngyösi fertálymesterek tevékenységét és a részükre kiadott utasítást.{26} A miskolci negyedmesterek 18–19. századi működéséről, feladataik változásáról Kapusi Krisztián közöl adatokat.{27}

{1} A téma rövid összegzését lásd: PETERCSÁK Tivadar 2012. 30–34.

{2} BÁRTH János 2007. 5–29.; CSIZMADIA Andor 1983. 45–73.

{3} BREZNAY Imre 1939.; PETERCSÁK Tivadar 2013a. 149–150.

{4} BREZNAY Imre 1907. 5., 29–31.; PETERCSÁK Tivadar 2009b. 162–165.

{5} CSIZMADIA Andor 1983. 73.; BÁRTH János 2007. 5.

{6} Eger. 1883. május 24. 202.

{7} BREZNAY Imre 1939. 49.; PETERCSÁK Tivadar 2013a.150.

{8} BREZNAY Imre 1939. 60.

{9} Munkásságát részletesen ismertette LÖFFLER Erzsébet 1985. 111–124.

{10} BREZNAY Imre 1907. 3–4.; Vö.: Eger, 1941. február 8.

{11} BREZNAY Imre 1907.

{12} BREZNAY Imre 1926. 125–158.

{13} BREZNAY Imre 1939.

{14} Hevesvármegyei Hírlap, 1907. augusztus 8.

{15} Eger, 1942. február 14.

{16} Eger-Gyöngyösi Ujság, 1936. január 19.

{17} BREZNAY Imre 1939. 3.

{18} Vö.: LÖFFLER Erzsébet 1985. 115.; SZABÓ Jolán 1989–1990. 445.

{19} MILLEKER Dezső 1939. 1–40.

{20} ZOLTAI Lajos 1939. 101–113.

{21} CSIZMADIA Andor 1942a. 4–22.; 1942b. 77–81.; 1942c. 49–55.; 1942d. 3–27.

{22} PUSKÁS Lajos 1942.

{23} CSIZMADIA Andor 1983. 45–73.

{24} BÁRTH János 1996.; 1997. 7–88.; 2007.

{25} KEMÉNY Bertalan 1988. 48–60.

{26} SZABÓ Jolán 1989–1990. 445–457.; 2001.

{27} KAPUSI Krisztián 2005. 631–640.