Bozóky Edina

Attila

A hun király és legendái

Kossuth Kiadó

Tartalom

BEVEZETÉS

I.  A HUNOK A TÖRTÉNELEM SZÍNPADÁRA LÉPNEK

II.  RETTENETES HÍRNÉV

III.  ISTEN OSTORA ITÁLIÁBAN

IV.  A GERMÁNOK TÖBBARCÚ HŐSE

V.  A MAGYAROK ESZMÉNYI KIRÁLYA

VI.  AZ ÖRÖK ATTILA

ZÁRSZÓ

HISTORIOGRÁFIAI TÁJÉKOZTATÓ

RÖVIDÍTÉSEK

NÉVMUTATÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A KÉPEK FORRÁSA

Impresszum

Szülőhazám emlékezetére, hajdani barátaimnak

BEVEZETÉS

Attila rettenetes hírneve Nyugaton a 451-ben Galliában és 452-ben Itáliában vezetett két hadjáratához fűződő legendákon alapul. A kora középkorban ezeket az eseményeket először az égi igazságszolgáltatás művének tulajdonították: e szerint Attila és hunjai Isten akaratának végrehajtóiként léptek föl, hogy a római népet bűneikért megbüntessék. Idővel aztán a hun uralkodó fokozatosan a barbár, a félelemetes, a kegyetlen idegen alakját öltötte magára, és a róla született mondák mindinkább eltávolodtak a történeti valóságtól.

Ha napjainkban Attila neve szóba kerül, mindenkinek eszébe jut a szólás: „amerre Attila járt, még a fű sem nő”. A hun király képe szorosan összekapcsolódott a totális, a gyökeres pusztítással, irtással. Nem meglepő tehát, hogy francia cégek Attila márkanévvel árusítják nagy teljesítményű fűnyíró és bozótirtó gépeiket, háztetők mohátlanítását végző robotjaikat vagy éppen termikus gyomirtó masináikat! A francia énekes, Guy Béart pedig az elbutító, lélekölő, minden kultúrát száműző műsorokat sugárzó „új televíziót” keresztelte el „Attilatévének”: „Amerre elhalad – márpedig túl gyakran elhalad / a szellem nem sarjad. (…) Amikor asztalhoz ül / az razzia / Isten ostora és az ördögöké / Ez az Attila-tévé!”

Ugyanakkor a mai kor történészei árnyalni igyekeznek a „barbárnak” nevezett betörésekről és a hunoknak ezekben játszott szerepéről kialakult képet. A korabeli források újbóli áttanulmányozásával, a régészeti leletek vizsgálatával lehetőség nyílik a betolakodó agresszorokról alkotott sematikus, leegyszerűsítő elképzelések fölülbírálására, és a valóságot hívebben tükröző szemlélet kialakítására. Néhány éve Velencében láthattuk a Róma és a barbárok címmel megrendezett nagyszabású, lenyűgöző kiállítást.{1} Az esemény beszédes alcíme – Egy új világ születése – tükrözi az új felfogást, amellyel e mélyreható változásokat hozó korszakhoz közelítünk. A kérdés minden kétséget kizáróan időszerű: „Hogyan is hagyhatnánk figyelmen kívül (…), hogy Európa és – általánosabban fogalmazva: a Nyugat – (…) napj ainkban csaknem ugyanolyan szituációba kénytelen belehelyezkedni, mint amilyen annak idején a Római Birodalomnak jutott osztályrészül?”{2}

Könyvemben azt a célt tűztem ki magam elé, hogy – amennyire lehetséges – fényt derítsek arra, hogy Attila és a hunok ábrázolásában milyen rész jut a történeti valóságnak s milyen a legendáknak. Hiszen – hogy a kiváló történészt, Amédée Thierryt idézzük – „észrevesszük, hogy a történeti Attila nem ugyanaz, mint a hagyományé, bár ezek kiegészítés vagy legalábbis kölcsönös megvilágítás végett egymásra szorulnak. Ezenkívül meg kell különböztetni az eltérő hagyományokból származó forrásokat is.”{3} A munka – a hun uralkodó és kora történelmén túl – az irodalmi művekben róla megjelenő kép lassú átalakulását is rekonstruálja. Míg a VI. században Tours-i Szent Gergely nem tesz egyebet, mint hogy a történelmi eseményeket a csodákról szóló elbeszélésekbe öltözteti, a következő századokban újabb és újabb, a hunok által elrettentő kegyetlenséggel vértanúhalálba küldött férfi és női szenteket „gyártanak”. E kitalált történetek közül több is óriási sikert aratott: a tizenegyezer kölni szűz kultusza – akiket a X. században született legenda szerint a hunok mészároltak le – rövid időn belül eljutott a középkori Európa minden zugába.

Az idők során Attila történeti és irodalmi művek hírneves alakjává lépett elő, s eközben ez az alak jelentős változásokon ment keresztül. A hun fejedelemnek és vitézeinek tettei Itáliában különösen eredeti irodalmi alkotásokat ihlettek. A középkori városi krónikák szerzői Attila 452. évi hadjárata köré különféle históriákat koholtak. Ezek szerint például Velencét és több más tengerparti várost a hunok elől menekülő lakosság alapította volna. Hogy a valóság illúzióját keltsék, költött nevekkel ruházták föl a hunokkal szembeni ellenállást állítólagosan megszervező királyokat és fejedelmeket. A XIV. században a ferrarai Este család nótáriusa, Niccolò da Casola velencei francia nyelven komponált, terjedelmes eposza Attilát, Isten ostorát muszlim szaracénnak állítja be. Ellene valóságos keresztes háború folyik, amelyet a lovagi hadviselés szabályai szerint vívnak.

A német történelem eseményei ihlette eposzokban előbb barátságos, nemes, nagylelkű fejedelemként jelenik meg Attila, akinek az udvarában az epikus hőssé előlépett gót király, Berni Detre (Veronai Ditrik) száműzetésében menedékre lel (Hildebrandslied, IX. század). Waltharius aquitaniai királyfi és egy burgundiai királykisasszony túszként tartózkodik Attila udvarában, ám mind a király, mind felesége nagy szeretettel veszi körül őket (Waltharius, X. század). A Nibelung-ének Attilát ugyancsak jóakaratú, kegyes, sőt csaknem félszeg uralkodóként mutatja be. Akarata ellenére válik a felesége, Kriemhild által forralt bosszú eszközévé, és a végkifejlet bekövetkeztével maga is viselni kénytelen a különösen kegyetlen leszámolás következményeit. Meglepő, hogy a skandináv művek (Atlakvida, Atlamal, XII. század) az előbbiekkel szemben irgalmatlan és félelmetes vezér színében tüntetik föl Attilát, aki mohó kapzsiságától űzve el akarja orozni a Hiflungok (vagyis a Nibelungok) kincsét.

Magyarország az egyedüli hely, ahol Attilát dicsfénnyel övezett nemzeti hősként tisztelik. A hun királynak és népének a XIII. században kezdődött eszményítését mindenekelőtt a középkori szerzők azon igyekezete magyarázza, hogy a nemzetet dicsőséges ősökkel gazdagítsák. Az Európába a IX. század végén újonnan érkezett magyarok nyilvánvalóan nem meríthettek a trójai eredet mondájából, amelyet a nyugati történetírók azért költöttek, hogy a különböző népeket különösen előkelő származással tüntessék ki. A középkori magyarországi krónikák szerint a hunok és a magyarok közös ősöktől, a Hunor és Magor testvérpártól erednek. Attilát a magyar uralkodóházból való királyok elődjeként és követendő eszményképeként, a magyarokat pedig a hunok Duna-medencei természetes örököseiként ábrázolják. Attila és a hunok pozitív ábrázolását a történelmi és irodalmi művek mind a mai napig továbbörökítették. Gárdonyi Géza egyik legmeghatóbb regénye, A láthatatlan ember (1902), amely egy előkelő hun leány Attila iránt táplált titkos szerelmét meséli el, továbbviszi a hun uralkodó idealizált képét. A hunokat szélsőséges nacionalista vagy újpogány mozgalmak is fölhasználják céljaikra. Mások üzletet próbálnak belőlük csinálni: a Budapesttől délkeletre fekvő Tápiószentmártonban vagy tíz éve fogott bele egy élelmes vállalkozó egy, az Attila kultuszának szentelt nemzeti park és lovaspark kialakításába, ahol a hun király palotájának a fölépítését is tervezte. Az itt emelkedő „Attila-dombból” sugárzó mágneses természeti erő állítólag gyógyító hatással rendelkezik…

Láthatjuk tehát, hogy Attila varázsa mindmáig elbűvölő erővel hat ránk. Alakja számtalan irodalmi és filmművészeti alkotást ihletett, Pierre Corneille tragédiát (1667), Verdi operát (1846) szentelt neki. A hun nagykirállyal ma is számos film, komoly hangvételű vagy éppen humoros képregény hőseként találkozhatunk. A történészek pedig – más tudományágak művelőivel összefogva – továbbra is azon munkálkodnak, hogy a hunok történelmi színre lépésének a körülményeit jobban megvilágítsák, és megfejtsék annak a titkát, hogy vajon miért nem tudjuk mind a mai napig kivonni magunkat a letűnt idők eme hősének, Attilának a hatása alól…

I.

A HUNOK A TÖRTÉNELEM SZÍNPADÁRA LÉPNEK

Attila és a hunok a „barbár inváziónak” is minősített népvándorlás korában jelennek meg a történelem színpadán. Ez a korszak az I. században veszi kezdetét, és a római világ átalakulásával fejeződik be, „barbár” királyságokat hagyva a birodalom helyén.

A rosszalló értelemben használt „barbár” szó az ókori görögöktől ered. E megvető jelentést hordozó jelzővel azokat az idegeneket illették, akik nem beszélték nyelvüket, hanem érthetetlen dadogással fejezték ki magukat. A szó a rómaiaknál új, bővebb, antropológiai értelmet nyer: leginkább a nem római, a rómaiak civilizált világán kívül élő népek, népcsoportok különbözőségének a jelölésére használják. Nemcsak a barbárok életformáját, erkölcseit és gondolkodásmódját állítják szembe a sajátjukéval, de az életük színteréül szolgáló erdők, mocsarak ismeretlen, félelmetes világát is az ő városi, rendezett és szabályozott világukkal. A birodalom kereszténnyé válásával ez az önmeghatározás egy vallási ismérvvel egészül ki: a barbár a pogánnyal, a keresztényeket fenyegető ellenséggel válik egyenlővé.

Az „invázió” kifejezés nagy fölbolydulással járó, viharos és erőszakos jellegű népmozgás képzetét kelti, ám ez a történeti valóságnak csupán elenyésző részére igaz. Bizonyos esetektől eltekintve nem az történt, hogy vakmerő és elszánt harcosok népes hordái törtek volna be a Római Birodalom területére. Hol békés bevándorlók kis létszámú, szétszórt csoportjainak a beszivárgásáról, hol meghatározott céllal végrehajtott, zsákmányszerző portyákról, hol pedig a római hatóságok jóváhagyásával érkező népcsoportok betelepüléséről volt szó. Az erőszakkal benyomult fegyveres csapatok némelyike azután vándorlásba kezdett a birodalom különféle vidékein. Céljuk nem a hódítás volt, hanem szolgálatok fejében igyekeztek a saját csapatuk és családjuk fönntartásához szükséges javakat elnyerni. Ami a birodalomba az V. század folyamán behatolt barbárok létszámát illeti, ez több tízezerre tehető.

BARBÁROK ÉS RÓMAIAK

A birodalom nyugati fele fokozatosan elvesztette életerejét, majd egy idő után alapjaiban rendült meg a barbár népek szorítása következtében. Ezek többnyire valamilyen germán nyelvet beszéltek. Betöréseikhez, portyáikhoz vagy a letelepedésre irányuló kísérleteikhez egyéb – iráni vagy török eredetű – népcsoportok is csatlakoztak. Ezeket a népeket a rómaiak különböző, igen változatos elnevezésekkel illették. A barbárok valójában többféle etnikumhoz tartozó törzsekből, csoportokból álló egységeket alkottak, rendszerint egy uralkodó csoport fönnhatósága alatt. A rómaiak a III. századtól kezdték igazán fölmérni a barbár népek növekvő jelentőségét.

Amikor Tacitus az I. és a II. század fordulóján a „külső” népekről ír, a Római Birodalom határainak a védelme biztosítva volt. A Rajna és a Duna közötti (73-tól kezdődő) terjeszkedést, majd Britannia meghódítását (77 után), valamint a dákok ellen (a II. század elején) vívott sikeres háborúkat követő időszakban a birodalom még mindig hódító és győztes hatalomnak számított. Tacitus a barbárokról – britekről, germánokról – írva előtérbe helyezi a rómaiakétól eltérő tulajdonságaikat. Az általa a barbároknak tulajdonított főbb jellemző vonások – a vadság, állhatatlanság, a viszálykodásra, háborúzásra való hajlam – ellenére Tacitus őszinte csodálattal szól egyszerű életmódjukról, hasonlóképpen erkölcseikről, melyek őt a hajdani rómaiakéra emlékeztetik. Jóllehet e korban a barbárt a rómaiak szöges ellentéteként ábrázolták, dicséretes erényei is elismerést váltottak ki.

Az idő múlásával azonban a külső népek egyre jobban nyughatatlankodtak, mozgolódtak, és mind fenyegetőbben léptek föl, elsősorban Közép-Európában, ahol gyakorta betörtek a birodalom területére. Marcus Aurelius három éven keresztül (167 és 180 között) vezetett hadjáratokat a kvádok, markomannok, jazigok és dákok ellen. Újszerű kezdeményezéseivel megvetette az elkövetkező évszázadok során követett római politika alapjait. A barbárokból állított föl segédcsapatokat, és ami még fontosabb, germánokat telepített be a határ menti tartományokba, ezenkívül két új provincia (Marcomannia és Sarmatia) tervezett létesítésével kívánta elősegíteni a birodalom Duna és a Kárpátok közötti terjeszkedését.

A római győzelmek ellenére a barbár népek fenyegetése rendszeressé és egyre komolyabbá vált. A változás a barbárokat ábrázoló műemlékeken is nyomon követhető. Amíg a 113-ban emelt Traianus-oszlopon látható dák foglyok alakjairól méltóság és előkelőség sugárzik, a 176 és 192 között fölállított Marcus Aurelius-oszlop domborművén szereplő legyőzött barbárok kegyetlen, durva, embertelen külsejükkel ijesztik el a szemlélőt. Nem véletlen, hogy Marcus Aurelius hadjáratai után, a 170-es évektől jelennek meg az úgynevezett „csataszarkofágok”, melyek féldomborművei harci jeleneteket ábrázolnak legyőzött és fogságba ejtett barbárokkal.

A III. században a helyzet súlyosbodott. Az első császár, aki a barbárok uralta mocsaras vidéken is vállalta a harcot, a maga is félbarbár származású Maximinus Thrax volt (235–238). 251-ben Decius császár a gótokkal vívott harcok közben, a Dobrudzsai-síkságon lelte halálát. A rómaiak 260 körül – miután föladták a Rajnától keletre és a Dunától északra fekvő területeket – e két folyó alkotta határvonalra húzódtak vissza. A III. század végén és a IV. század elején bevezetett

– a hadsereg egységeinek átcsoportosításáról, szervezetének megújításáról intézkedő – reformok a birodalom védelmének a hatékonyabbá tételét célozták. A határok mentén állomásozó légiókat (limitanei) megerősítették. Az egyes provinciákban tartózkodó, nagyobb mozgékonyságú alakulatok (comitanenses) feladata a barbár támadások gyors visszaverése volt. A városok körül emelt falak (például Tours-ban, Poitiers-ben, Le Mans-ban) megszaporodása hasonlóképpen a III–IV. század fordulójára tehető.

A rómaiak barbárokkal szemben tanúsított magatartását nagyfokú gyakorlatiasság jellemezte. A határok védelmében, illetve a barbároknak a határok mögé történő visszaszorítása érdekében folytatott fegyveres küzdelemmel párhuzamosan a rómaiak az ellenség semlegesítésére, mi több, társadalmukba való beillesztésére egyéb módszereket is alkalmaztak. Ezek közül a legfontosabb a győztes csatákban ejtett barbár hadifoglyok letelepítése volt. Constantinus Chlorus 296-ban ilyen módon telepítette szét az Észak-Galliában fogságba esett chamavusokat és frízeket; Diocletianus és Galerius pedig a Pannoniában levert karpokat, basztarnákat és szarmatákat. A második módszer a népesség áttelepítése volt, amelyet Marcus Aurelius a szarmaták, kvádok, valamint a markomannok esetében alkalmazott. A harmadik módszerként a menedéket kérő népcsoportoknak a birodalomba való befogadását említhetjük: a hunok által szorongatott gótok 375-ben fordultak ilyen kérelemmel Valens császárhoz. Ez az „ellenőrzött bevándorlás” különféle módokon ment végbe: a szabad, de polgárjoggal nem rendelkező colonusokat – például az észak-galliai frankokat – római földbirtokosok fennhatósága alá helyezték; más népcsoportokat – mint az alemannokat – 370-ben a Pó folyó mentén elterülő gazdátlan földekre telepítették le; végül pedig a laetusok és a gentilisek a III. század végétől Galliában, zárt csoportokban, vagyonközösséget alkotva éltek a részükre kijelölt állami földterületeken.

A barbárok befogadása és beilleszkedése mind a római arisztokráciában, mind a hadseregben változásokat eredményezett. A IV. századtól kezdve sok, már teljesen elrómaiasodott barbár hadvezérként, városi praefectusként, consulként fényes pályát futott be a birodalomban. Legtöbbjük a frankok közül került ki, mint például Flavius Bauto a nyugati hadsereg parancsnoka (magister militium; 380–385), akinek a leányát, Eudoxiát Arcadius császár vette feleségül. Ugyancsak frank volt a 383-ban a keleti rész magister militumává kinevezett Ricomer (Richomeres), csakúgy, mint unokaöccse, a szintén magister militium (388–394) Arbogast, aki II. Valentinianus uralkodása idején az államügyeket ténylegesen irányította, majd a következő császárt trónra emelte. A vandál Stilicho – akinek Maria nevű leányát Honorius császár vette nőül – ugyanezt a tisztséget töltötte be a Nyugatrómai Birodalomban.

A barbár betörések rendszeressé válásával, amikor a római hadsereg már képtelennek bizonyult föltartóztatni őket, a barbár szövetségesek zsoldosainak a szolgálatait vették igénybe. Így történt ez a hunokkal is, akiket a 380-as években hívtak segítségül.

A HUNOK…

A római történetírók pusztán önös érdekből foglalkoztak a barbár népekkel: azt vizsgálták, hogyan lehet meghódítani, elnyomatásban tartani, integrálni, beolvasztani őket. „Etnográfiai” érdeklődésüknek a forrását közhelyek, valamint a régebbi szerzők – közöttük is a legismertebb Hérodotosz – műveiből örökölt sémák szolgáltatták. Leírásaik a legtöbb esetben nem közvetlen megfigyelésre támaszkodnak. A hunokkal kapcsolatos eseményekről szóló információk mind szűkszavúak, és a legkülönbözőbb helyekről valók – egyetlen kivételtől eltekintve: az Attila hadjáratairól beszámoló részletek legnagyobbrészt a későbbi legendákból származnak.

A IV. század végéről a görög Ammianus Marcellinus latin nyelvű Történeti könyveiben (Rerum gestarum libri XXXI){4} találunk beszámolót a hunokról. Ezt gyakran idézik, noha Ammianus korábbi szerzőktől – mint amilyen Pompeius Trogus vagy Pomponius Mela – kölcsönzött részletekből, illetve azokból megmaradt olvasmányemlékeiből állította össze. De gót adatközlőitől nyert információi alapján ő tudósít bennünket a hunoknak az alánok ellen a Don (közelebbről nem meghatározott) térségében intézett támadásáról, amely elindította a barbárok nagy népvándorlását.

Az eseményekről az Attila korabeli évkönyvek – mint amilyen a dél-galliai szerzetesek által összeállított két Chronica gallica; Prosper Tiro Aquitanus (megh. 455–463 k.), vagy pedig Hydatius ibériai püspök (megh. 470) krónikája – évről évre rövid, bővebb magyarázatot nélkülöző följegyzésekben számolnak be. Ugyanez a tömör stílus jellemzi Marcellinus comesnek az eseményeket 534-ig tárgyaló könyvét is.

A IV. századtól mindjobban terjedő, új műfajt képviselő egyháztörténetekben (Ekklésziasztiké hisztoria) is találhatók utalások a politikai eseményekre. Közülük a gótok és a hunok történetéhez a legtöbb tájékoztatással az ariánus Philosztorgiosz (megh. 433), Socrates Scholasticus (megh. 450) és kortársa, Szozomenosz, valamint Cyrrhusi Theodoretus püspök (megh. 460 k.) munkái szolgálnak.

{1} Rome et les Barbares. La naissance d’un nouveau monde. A velencei Palazzo Grassiban 2008-ban rendezett kiállítás katalógusa; szerk.: J.-J. Aillagon, U. Roberto, Y. Rivière. Genf, Skira, 2008. 694 o.

{2} Uo. 51–52. o.

{3} A. Thierry: Histoire d’Attila et de ses successeurs, Paris, Didier et Cie, Libraire-Éditeurs, 1884 (6. kiad.); I. köt. 2. o.

{4} Ammien Marcellin: Histoires, éd. trad. par G. Sabbah, Paris, Les Belles Lettres, 1999. – Magyarul lásd: Ammianus Marcellinus: Róma története, ford.: Szepesy Gyula. [A jegyzeteket és az utószót Adamik Tamás írta.] Európa Könyvkiadó, Budapest, 1993.