Val McDermid

A klastrom titka

Jane Austen nyomán

Kossuth Kiadó

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Utószó

Impresszum

Joanna Stevennek, állandó olvasómnak, állandó barátomnak, aki közvetve felelős azért, hogy megismerkedhettem a Csurgás-völgy örömeivel.

Köszönetnyilvánítás

Először is köszönetet kell mondanom Jane Austennek, aki nélkül ez a könyv sosem jött volna létre. Megszámlálhatatlan órányi élvezetet nyújtott nekem, és szeretném hinni, hogy létezik valahol egy kvantum univerzum, ahol ő képzeli el újra az én hőseimet, Tony Hillt és Carol Jordant.

Örök hálám Julia Wisdomnak, akinek volt képe felajánlani nekem ezt az ellenállhatatlan feladatot, és aki mindig hitt abban a képességemben, hogy meg tudom valósítani a lehetetlent.

Mint mindig, kalapot emelek a szerkesztők királynője, Anne O’Brien, az ügynököm, Jane Gregory és Kiri Gillespie előtt, aki sosem panaszkodik. Köszönet a HarperCollins csapatának is, akik csendes hatékonysággal támogatták az Austen Projektet.

És végül köszönet a családomnak és a barátaimnak, akik sosem hagytak cserben a rendkívüli provokáció ellenére sem.

1

Catherine Morland számára állandó csalódás forrása volt, hogy az élete egyáltalán nem emlékeztetett a könyveire. Vagy inkább az, hogy azok a könyvek, amelyek hasonlítottak az életére, annyira unalmasak voltak. Sok regény játszódott kis vidéki falvakban és városokban, amilyen falucskában ő élt Dorsetben. Persze nem volt olyan mulatságos nevük, mint a Csurgás-völgyben lévőknek, ahol atyjának parókiái helyezkedtek el. Nehéz lett volna hihető románcot írni, amely olyan helyen játszódik, mint Felső-Csurgás, Közép-Csurgás, Alsó-Csurgás vagy Csurgás-Kobak. Azok a könyvek, amelyektől hevesebben dobogott a szíve, olyan helyeken játszódtak, ahol ő még sosem járt.

Cat, mert jobban szerette, ha így hívták – azon az alapon, hogy senkinek nem kell azzal a névvel elhagynia a tízes éveit, amelyet a szülei adtak neki –, azóta volt elégedetlen az életével, amióta csak az eszét tudta. Szerinte a családja átlagos és kétségbeejtően unalmas volt. Az édesapja öt anglikán parókián teljesített szolgálatot jóindulatú kedvességgel és olyan szertartásokkal, amelyek nem voltak egészen szórakoztatók, de egészen unalmasak se. Édesanyja az elemi iskolai tanítónő szerepét cserélte fel a lelkészné szerepével, amelyet olyan kevés panasszal és elegendő képzelettel teljesített, hogy sokat jobbított a szerepben rejlő sivárságon. Ha éves bizonyítványt kapott volna a teljesítményéről, az állt volna benne, hogy „Annie Morland derűs és keményen dolgozó csapattag, aki a problémákat kihívásoknak tekinti. Immár egymás után három éve az ő tyúkjai tojnak a legjobban a Csurgás-völgyben.” Cat szülei ritkán vitatkoztak, soha nem veszekedtek. Kettejük között nem volt egyetlen sötét titok sem.

Az otthonuk is csalódást jelentett Catnek. Tíz évvel a születése előtt az anglikán egyház eladta a huzatos, Viktória korabeli, kísérteties parókiát egy londoni reklámszakembernek, és olyan modern otthont építtetett a lelkésznek és családjának, amely esztétikai szempontból éppen annyira volt vonzó, mint egy gabonapelyhes doboz. Viszonylag frissen épült mivolta ellenére éppen olyan huzatos volt, mint az elődje, de annak minden varázsa nélkül. Ez a háttér csöppet sem csiklandozta Cat képzeletét.

Cat gyerekkori vad és fiús viselkedésének az volt az oka, hogy ő akart önnön kalandjának hősnője lenni. A történetek, amelyeket előbb csak hallott, aztán maga olvasott, lángra gyújtották a képzeletét, olyan fantáziavilágot teremtettek neki, amellyel játszhatott. Elsősorban azért örült, hogy vannak testvérei – a bátyja, James és két húga, Sarah és Emily –, mert szerepeket oszthatott rájuk bonyolult történeteiben, amikor is szörnyekkel harcoltak, ostromlottakat mentettek ki, és távoli bolygókat hódítottak meg.

A legtöbb, ilyen élénk képzelettel megáldott – vagy megvert – gyermek az iskolában élheti ki magát természetes körülmények között. Csakhogy Annie Morland személyesen megtapasztalta azokat az intézményeket, amelyeket „oktatási gyáraknak” nevezett, és arra a szilárd meggyőződésre jutott, hogy gyermekei jobban fognak fejlődni, ha ő maga tanítja őket. Cat és testvérei így megfosztattak az osztály és a játszótér társas életétől, amely szembesíthette volna őket az élet nyersebb valóságaival. Soha, senki nem lopta el az ebédpénzüket, nem alázta meg őket társaik nagyobb csoportja előtt. E helyett az anyjuk és az apjuk tartotta rajtuk állandóan a szemét, akik a legjobbat akarták nekik.

A születetten eszes és intelligens James bármilyen oktatási rendszerben sikeres lett volna. És Cat, akinek fontosabb volt az elbeszélés, mint a tudás, nem teljesített volna jobban, bárhol tanult volna. Bizonyára jobban kiismerték volna magukat a világ dolgaiban, ha nem az anyjuk szoknyáján ülnek, de ha így lett volna, történetük túlságosan közhelyes lenne ahhoz, hogy megragadja a lelkes olvasó érdeklődését.

Kortársaikkal jelentősebb kapcsolatba csak abban a kis parkban kerülhettek, amelyet egy vizenyős rétből alakítottak ki ajándékként a falunak a királynő ezüst jubileuma alkalmából. Az ajándék egy nemzetközi élelmiszer-ipari cégtől származott, amely fel akarta hívni magára a walesi herceg figyelmét; ráadásul a területben nem volt jelentős mezőgazdasági lehetőség, mivel a Csurgás folyó patkó alakú kanyarulatában feküdt, vagyis nem lehetett a gazdaságos gazdálkodásban oly kedvelt szántóvá alakítani. A parkban volt egy focipálya, egy teniszpálya, egy kalandpark-játszótér és – hála a régi iskolába beköltözött amerikai házaspárnak – egy kezdetleges baseballpálya. Amikor nem volt tanítás, a park mágnesként vonzotta a gyerekeket. Módszeresen nem szerveztek programokat, de mindig akadt valamilyen játék, amelyben a legifjabb Morlandek részt vettek. Cat különösen kedvelt minden olyan labdajátékot, amelynél a földön lehetett hemperegni és csúszkálni.

Cat úgy nőtt vadócból tinivé, hogy semmiféle tudományban vagy sportban nem mutatott különösebb tehetséget. A lelkesedése ritkán tartott ahhoz elegendő ideig, hogy komolyabb eredményt érjen el. Az édesanyja gyakran elcsüggedt, amikor megpróbálta egy-egy rendhagyó francia ige ragozását vagy egy egyszerű algebrai egyenletet beleverni a lánya fejébe. Természetjárás után Cat a tábortűznél inkább kísértethistóriákat mesélt, semhogy az erdők-mezők növény- és állatvilágáról beszélt volna. Jegyzetelt, ha az anyja ragaszkodott hozzá, aztán soha többé nem találta a jegyzeteit. Amikor csak el lehetett térni a tananyagtól, Cat elkalandozott. Történelemórán Annie azon kapta magát, hogy ahelyett, hogy a Tudorok külpolitikájáról tanulnának, a lánya VIII. Henrik számos házasságával foglalkozik.

Az állandó kudarcokra Annie próbált magyarázatot találni. Talán Cat azok közé tartozik, akiknél a jobb agyfélteke dominál, és ettől kreatív, muzikális és fantáziadús emberek.

– Ez egyben azt is jelenti, hogy képtelen két percnél tovább koncentrálni bármire? – kérdezte a férje kissé csüggedten, amikor Annie lefekvéskor előadta neki ezt az elméletét. – Ki tudja, hogy muzikális vagy kreatív-e? Állítólag szereti a zenét, de sosem gyakorol a zongorán. Állítólag szereti a történeteket, de azok közül, amelyeket írni kezdett, egyet sem fejezett be. Nem lehet azzal kecsegtetni, hogy zsebpénzt kereshetne, mert semmi sincs, amire költeni akarna. Kizárólag regényeket akar, abból pedig annyit kap, amennyit csak kíván a könyvespolcunkról meg a könyvtárbuszról. Komolyan mondom, Annie, Cat egészen más univerzumban él, mint mi. Szerintem kissé lökött.

– Miféle jövő vár így rá? – Annie nem hagyta behatolni a pesszimizmust élete egyetlen egyéb területére sem, de amikor a legidősebb lányáról esett szó, mégiscsak beszivárgott védelmi vonalai legapróbb repedésein át.

– Amelyhez nem kell képesítés, csak jó szív – mondta Richard Morland, megfordult, és maga alá gyűrte a párnáját. – Láthatod, milyen jól bánik a kicsikkel. Catherine-nel minden rendben lesz – tette hozzá magabiztosabban, mint amilyen magabiztos a hitvese szerint lehetett. Ez az a pont, gondolta Annie, ahol belép a hit.

Cat közben nyugodtan aludt, beleveszett a kaland és a románc boldog álmaiba. Lelkivilágát sosem kavarták fel jövőjének részletei. Szentül hitte, hogy hősnő lesz. Gondolataiban az egész élete felkészülés volt erre a szerepre. Nem gondolta, hogy akadályok nem lesznek. Aki bármit is tudott a kalandokról, tudta, hogy bőven lesznek buktatók az igaz szerelemhez és boldogsághoz vezető úton. A két család ellenséges lesz, vagy a szerelmeséről kiderül, hogy vámpír, vagy egy óceán, esetleg egy látszólag halálos betegség fogja elválasztani kettejüket. Ám ő diadalmaskodni fog, és leküzd minden akadályt a kielégítő végeredményig.

Csak az volt a gond, hogy mindezek a kalandok hogyan fognak elkezdődni. A gyerekes játékok és időtöltések álcájában eltöltött évek Csurgás-dűlő hátsó kertjeiben és nappalijaiban meggyőzték, hogy mindent tud a szomszédokról. Persze ebben a feltevésében nagyot tévedett, ám valószínűtlen volt áldott meggyőződésének megváltozása, amíg több figyelmet fordított arra, ami a fejében járt, mint az őt körülvevő titkokra. Cat a saját tudomása szerint nem ismert senkit, aki elindíthatott volna bármiféle kalandot. Ha kalandba akar keveredni, először is Csurgás-völgy szűk korlátai közül kell szabadulnia. És fogalma sem volt, hogy ezt hogyan fogja megoldani.

Már a csüggedés szélén állt, amikor megtörtént a lehetetlen. A kilátásai egy pillanat alatt megváltoztak. Úgy festett, végre Cat is kap egy lehetőséget, mint Hamupipőke. Ha nem is a Szőke Hercegtől, de a bál huszonegyedik századi megfelelőjétől.

A szomszédjaik, Susie és Andrew Allen voltak Csurgás-völgy kulturális keselyűi. Andrew volt a legrafináltabb angyal. Kiváló érzékkel ismerte fel a színházi aranyat, és takaros vagyonra tett szert azáltal, hogy befektetett a West End szórakoztató produkcióiba. Nem különösebben rajongott az előadó-művészetekért, de pontosan megérezte, mi felel meg majd a közízlésnek.

Évek óta az Edinburgh-i Fesztiválon töltötte a nyarakat, napjait telezsúfolta az alternatív produkciók és a nemzetközi könyvfesztivál eseményeivel, annak reményében, hogy musicalnek való anyagot talál. De kisebb szívrohamon esett át, és Susie ragaszkodott hozzá, hogy idén másként legyen. Idén Susie is vele megy, és egy nap legföljebb két előadást nézhet meg.

– Mert Edinburgh-ben anélkül is jól érezheti magát az ember, hogy végignézné a Lear királyt egyetlen színésznő előadásában, vagy megtekintené a Jane Austen összes férfialakját megszemélyesítő ripacsot – mondta Susie Annie Morlandnek. Mert ugyan Susie Allen maga is színésznő volt, igencsak kevéssé érdekelte a színház.

Ám ahhoz, hogy Susie élvezze a régi szép időket, társra volt szüksége azokra a lyukas órákra, amikor Andrew mégis ragaszkodott egy-egy előadás megtekintéséhez, amelynek Susie már a leírásába is beleborzongott. Nagyon világosan tudta, miféle társ kellett neki. Olyasvalaki, akinek a fiatalsága pozitív fényt vet rá; akinek kialakulatlan véleménye nem szolgáltat elegendő alapot ahhoz, hogy ellentmondjon neki; aki érdekes társaságot vonz anélkül, hogy átvenné a vezető szerepet.

Susie persze ezt nem így fogalmazta meg sem magának, sem Morlandéknak. Így esett, hogy augusztus elejének egyik reggelén Cat izgatottan és örvendezve csomagolni kezdett arra az egy hónapra, amely Észak Athénjában várt rá.

2

Nem fehér paripák húzta aranyhintó vitte Catet Edinburgh-be. Kiderült, hogy nyolc órát kell eltöltenie Susie és Andrew Allen Volvo kombijának hátsó ülésén. De Cat szentül hitte, hogy jó lesz, bár soha nem járt még messzebb Bristolnál a Morland család kisbuszával. Az autóban alhat és olvashat majd, márpedig ezek voltak élete legfőbb összetevői.

Nem került sor ünnepélyes búcsúzásra a szüleitől. Nagy ügyet csinálni a gyermekek távozásából – ez Annie-t már végleg kimerítette akkor, amikor James négy esztendeje Oxfordba indult. Cat tulajdonképpen némi csalódást érzett, hiszen a családja szemlátomást közönyösen fogadta majdani távollétét. Igaz, az anyja összevissza ölelgette, de utána szigorúan figyelmeztette, hogy ne felejtse el bevenni reggelente a vitaminjait.

– És azt se felejtsd el, hogy a pénzed be kell osztanod. Ne pazarold el az első pár napon. Amid van, annak ki kell tartania egy hónapig. Nem fordulhatsz az anyuci-apuci bankhoz, ha kifogy a készpénzed – tette hozzá szigorúan. Annie csöppnyi aggódást sem mutatott az Edinburgh utcáin leselkedő veszélyek miatt, pedig olvasta Ian Rankin és Kate Atkinson bűnügyi regényeit.

Valami szeretetteljesebbre vagy nagyobb aggódásra vágyva, Cat a húgaihoz fordult.

– Küldök sms-t, mihelyt odaértem – mondta. – És állandóan fenn leszek a Facebookon meg a Twitteren.

Sarah irigységből vagy közönyből vállat vont.

– Tőlem – motyogta.

– Képeket is küldök.

Emilyt szemlátomást jobban izgatta egy lökhajtásos repülőgép kondenzcsíkja.

– Ha kedved van.

Cat esdőn nézett az apjára, azt remélte, legalább ő kifejezésre juttat majd némi aggodalmat az elutazása miatt. Az apja barátságosan átölelte a vállát, és az autóbehajtótól odébb terelte a rozoga garázs felé, ahol hobbijának, a fafaragásnak szokott hódolni.

– Van számodra egy kis csekélységem – mondta.

Cat attól tartott, hogy ismét egy faragott dobozkáról lesz szó, de hagyta, hogy az apja oda vezesse, ahol az anyja meg a húgai már nem látták. Ám az apja a zsebébe nyúlt, és elővett két gyűrött húszfontos bankjegyet.

– Egy kis dugipénz. – A pénzt Cat tenyerébe tette, és ráhajtotta az ujjait.

– Kiraboltad a perselyt? – ugratta az apját Cat.

– Úgy van – felelte az apja. – Lehetne több is, de a gyülekezetnek az utóbbi hónapban rosszul ment. Figyelj rám, Cat. Ez nagy lehetőség, hogy többet láss a világból, mint amennyit az ablakodból láthatsz. Használd ki.

Cat az apja nyakába borult, megcsókolta.

– Köszönöm, apa. Te mindig megértesz. Ez egy bámulatos kaland kezdete. Évek óta olvasok izgalmas hőstettekről és merész kalandokról, most végre én is részese leszek ilyesminek.

Richard szomorkásan mosolygott.

– Emlékszem, hogy amikor olvastam a Fecskék és Fruskákat meg az Ötösfogat-sorozatot, elképzeltem, hogy az én életem is olyan lesz. De nem úgy alakult, Cat. Ne légy csalódott, ha az edinburgh-i kirándulásod nem olyan lesz, mint egy Harry Potter-történet.

Cat felhorkant.

– Harry Potter? A legkisebb gyerekek is tudják, hogy Harry Potter nem valódi. Az ember nem vágyakozhat olyasmire, ami teljes mértékben a fantázia szüleménye. A valódiságot kell érezned, mielőtt hinni kezded, hogy veled is megtörténhet.

Az apja megsimogatta Cat hosszú, göndör haját.

– Ezt nem nekem kéne mondanod. Én hiszek a Bibliában, nem emlékszel?

– Igen, de nem tartozol azok közé a bolondok közé, akik azt képzelik, hogy az Ótestamentum történelem. Arról a mindenféle fehér meg fekete mágiáról beszélek – abban senki sem hihet. De amikor vámpírokról olvasok, az igaz is lehet. Ilyen dolgok megbújhatnak a felszín alatt. Minden stimmel. Hihető, miközben a kviddics meg az ostoba varázsigék nem hihetők.

Richard nevetett.

– Remélem, részed lehet kalandban Edinburgh-ben anélkül, hogy megmarna egy vámpír.

Cat az égre emelte a szemét.

– Ez annyira közhelyes, apa. Az élő halottaknál egyáltalán nem erről van szó.

Mielőtt Richard válaszolhatott volna, autó dudált.

– A hintó előállt – mondta Richard, és gyengéden kitolta Catet a garázsból.

Az út észak felé eseménytelen volt. Tekintettel Cat irodalmi ízlésére, Susie letöltötte Bram Stoker Draculájának rövidített hangos könyv változatát. A kizárólag a kortárs vámpír irodalomban járatos Catnek ez különös és nyugtalanító élmény volt. Arra emlékeztette, amikor először kóstolt olajbogyót. Egészen más volt, mint amit addig ízlelt; furcsa és nem egészen kellemes, ám bearanyozta a kifinomultság ígérete. Ez az, amit szeretni fog, amikor már eleget ismer a világból, ezt sugallta. Ez a garancia több mint elegendő volt ahhoz, hogy az erdélyi gróf és Van Helsing professzor konfliktusára koncentráljon.

A könyv véget ért, és Cat éppen akkor zökkent vissza a valóságba, amikor a városközpont pereméhez értek. Kihúzta magát a hátsó ülésen, és kíváncsian leste a környéket, tekintete beitta az utca két oldalán sorakozó szürke házak szimmetriáját, amelyek között itt-ott hegyes végű kerítéssel körülvett, fákkal teli kertek bukkantak fel. Bár még alig sötétedett, Cat képzeletében sötét és ködös este volt, amikor ez vészjósló környéknek látszott volna. Azért jött Edinburgh-be, hogy izgalmakat éljen át, és a város már első látásra kielégítette az elvárásait.

Mr Allen szeretett jól élni, és mindig kényelmes szállást bérelt augusztusi zarándoklatához. Idén egy három hálószobás lakást vett ki a Queen Street nyugati vége felé, amelyhez járt a Szent Grál mai edinburgh-i megfelelője – egy parkolóhely is. Mire megtalálták, majd felcipelték többemeletnyi magasba a bőröndjeiket, egyiküknek sem volt már sem kedve, sem energiája máshoz, mint egy jó nagyot aludni.

Cat hálószobája volt a három közül a legkisebb, de ez nem érdekelte. A fal citromsárga volt, és bőven jutott benne hely az ágynak, az öltözőasztalnak, a szekrénynek meg egy jókora karosszéknek, amelyben össze lehetett kucorodni, és olvasni. Ráadásul a Queen Street Parkra nézett. Catnek nem esett nehezére figyelmen kívül hagyni a lenti állandó forgalmat, és élvezni a fák szétterülő koronáját. Alkonyodott – Cat legnagyobb megdöbbenésére majdnem kilenc óra volt, amikor Dorsetben már teljesen sötét lett volna –, és Cat denevéreket vett észre a lombok között. Beleborzongott az örömbe, mielőtt behúzta a függönyt, és elaludt.

A reggeli az Allen házaspárral még a Morland családénál is lazább volt. Amikor Cat kijött a zuhany alól, Mr Allen házikabátban az Independentet olvasta az ablaknál, mellette egy csésze kávé. Felpillantott.

– Meghozták a cuccot a szupermarketből. A frizsiderben van gyümölcs, gyümölcslé, szalonna és tojás. A kenyértartóban croissant, a konyhaszekrényben zabpehely. Szolgáld ki magad.

Élve a választás szabadságával, Cat öntött magának egy pohár mangólevet, és mérlegelte az esélyeit.

– Susie még alszik? – kérdezte.

– Valószínűleg – morogta Mr Allen. Színpadiasan összehajtotta az újságot, megitta a kávét. – Jegyem van fél tizenegyre a Pleasance-be. Egy birminghami társulat a Middlemarch musical változatát adja elő.

– Abból a regényből nemigen lehet musicalt írni.

Mr Allen felállt, nyújtózkodott.

– Éppen ettől lehet működőképes, kedvesem.

Cat rájött, hogy még sokat kell tanulnia a kortárs színházról. Egy kis szerencsével jóval többet fog tudni az Edinburgh-ben töltött négy hét leteltével.

– Mi is megyünk?

Mr Allen kuncogott.

– Dehogy, az istenért. Susie közelébe sem megy semmiféle kulturális eseménynek, amíg fel nem frissítette a ruhatárát. Ti ketten vásárolni mentek ma délelőtt. Remélem, erősnek érzed magad.

Ekkor Cat még azt hitte, Mr Allen túloz, mert tudta, hogy a férfiak hajlamosak ilyesmire, ha az asszonyok vásárlásairól van szó. De az ötödik boltban, az ötödik rakás ruhánál, az ötödik próbafülkénél Cat csodálni kezdte Mr Allen béketűrését. Igaz, nem sok lehetősége volt közelebbről megfigyelni a házaséletet, kivéve a szüleiét. Ugyan nem volt elragadtatva tőle, de Cat megállapította magában, hogy eddig valahogy nem vette észre, hogy Susie Allennél üresebb fejű nővel nemigen múlatta együtt az időt. Ebben a felfedezésben az volt az ijesztő, hogy Mr Allen nem volt sem üresfejű, sem önnön külsejének a megszállottja. Érthetetlen volt. Egyedül a kíváncsiság látszott közösnek bennük. De amíg Mr Allen kíváncsiságának az volt a célja, hogy új csodákat tárjon a nagyközönség elé, Susie Allent szemlátomást csak az érdekelte, hogy híres arcokat fedezzen fel az Edinburgh utcáin és üzleteiben tolongó tömegben.

– Nem az a kis skót nő az ott, aki mindig szerepel a News Quiz vetélkedőben? Ó, az ott kétségtelenül Margaret Atwood, aki éppen kalapokat próbál? Nézd csak, ott az a vastag combú rögbis. – Ilyen színvonalon mozgott Susie társalgása.