John Elder Robison

nézz a szemembe, fiam

apa és fia kalandjai aspergerrel, vonatokkal és bombákkal

Kossuth Kiadó

Tartalom

1  Minden szülő rémálma

2  Utolsóból első

3  Kisbocsra várva

4  Nevek

5  Kisbocs születése

6  A büszke, ám berezelt atya

7  A mindenség királya

8  Kétkerék-meghajtás

9  Mondd meg, mit szeretnél

10  A repülő gyerek

11  Szörnyetegek

12  Gyerektartás

13  A legjobb kölyök az áruház kínálatában

14  Kedves apu

15  Fektetés

16  Szerepmodellek

17  Manók

18  Az Oxbow-incidens

19  Öregfiú

20  A varázslók hatalma

21  Tulajdonosok leszünk

22  Kisbocs az iskola ellen

23  Olvasás

24  Hivatalosan is „kocka”

25  Válás

26  Kisbocsról álmodom

27  Gyermekvédelem

28  Buldózerezés

29  Az üszők felvonulása

30  Részvényesből elnök

31  Torna

32  Geológusok

33  Vezetni tanulunk

34  Áramfejlesztő

35  Bumm!

36  Amherst

37  Fenyődémonok

38  Az új fészek

39  Középiskolai gondok

40  Egy másik állatfaj

41  Nicole

42  A függetlenségi nyilatkozat

43  A robbanás

44  Az ATF látogatása

45  A házkutatás

46  A nyomozás helyszíne

47  Folytatódik a cirkusz

48  A kerületi ügyész

49  Vád alatt

50  Kisbocs és az asperger

51  Függőben

52  A tárgyalás kezdete

53  A kíváncsiság bűne

54  Kisbocs védelme

55  Az ítélet

Epilógus

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Zárókör

Impresszum

Kismedvének, Kisbocs édesanyjának

Lehet, hogy én írtam ezt a könyvet, de Kisbocs édesanyja is elismerést érdemel azért a sok munkáért, amit a gyerek felnevelése jelentett, különösen, amikor még kicsi volt.

Keményen dolgoztam, hogy eltartsam kis családomat, és számos kalandban vettem részt Kisboccsal, miközben hasznos dolgokra tanítottam. Közben pedig Kismedve gondozta, cserélte a pelenkáját, orvoshoz vitte, kísérte az iskolába. Ő volt ott, amikor elindult, amikor először megszólalt, és őt pisilte le először kettőnk közül. Később, amikor az iskolában bukdácsolt, Kismedve hihetetlen erőfeszítéseket tett azért, hogy ne hulljon ki a gyerekünk.

Azonban ne gondolják, hogy kizárólag én élveztem a gyereknevelés örömeit. Kismedve is kivette a részét a jó dolgokból: elvitte a fiunkat Mexikóba, díjakat nyertek a sci-fi szövetségben, ő vezette be Kisbocsot a petárdák és rakéták világába, és ő lett a kiscserkészcsapatának vezetője.

Annak ellenére, hogy évekig nem voltunk házasok, ő viselte vállán a gyereknevelés terhének zömét. Az, hogy a fiunk díjnyertes „példány” lett, nagyrészt neki köszönhető.

1

Minden szülő rémálma

Aki szándékosan, előre megfontolt szándékkal, jogtalanul robbanóanyaggal vagy más robbanószerrel vagyontárgyban kárt, vagy személyi sérülést okoz, állami börtönben letöltendő, húsz évig terjedő börtönbüntetéssel sújtandó. [Massachusetts állam Törvényei; Bűncselekmények 266.101]

Így torolja meg az állam a „szándékos robbantást” és a „vagyontárgy megrongálását robbanószerrel”. Súlyos bűntett, mint a fegyveres rablás vagy a halált okozó testi sértés. Tizenéves fiamat mindkettővel vádolták. Ha elítélik, sok-sok év állami börtönben letöltendő büntetés vár rá. A vádak alapján elég gázos fickónak tűnt.

S ha mindez nem volna elég, Massachusetts állam szerint azzal a szándékkal birtokolta a robbanószert, hogy „személyekben és javakban kárt tegyen”. Azt hiszem, ez volt a B-tervük: ha nem tudják rábizonyítani, hogy személyi sérülést vagy vagyoni kárt okozott, azt akarták bizonyítani, hogy mindez szándékában állt. Ez is megért jó pár év börtönt, ha az elsődleges vádak nem lennének elegendők hozzá, hogy örökre bezsuppolják.

Massachusettsben szándékos robbantással egészen mostanáig főként vadmotorosokat, a maffia embereit, drogdílereket vagy gengsztereket vádoltak. Az általuk használt szerkezetek összetéveszthetetlenek: klubházakban elhelyezett csőbombák, templomokban elrejtett gyújtóbombák, Cadillacek alá gurított bombák, esetleg ablakon behajított kézigránátok. Legtöbbször meg is halt valaki, vagy legalábbis súlyosan megsérült. Már maga az ötlet, hogy a fiamat ilyen emberekkel veszik egy kalap alá, kész agyrém! Nem erőszakos bűnelkövető volt, hanem jó eszű, egyszerű tinédzser, aki kihullott a középiskolából, így egy college-ban tanult kémiát tizenhat éves korában. Most azon a kérdésen múlt az élete, hogy vajon tudóspalánta, vagy potenciális merénylő?

Mindez azért történt, mert Jack, akit én Kisbocsnak hívok, abban a korban, amikor a legtöbb kölyök a szorzást és az osztást tanulja, a robbanószerek fizikája és kémiája iránt kezdett érdeklődni. Kísérleti robbanóanyagokat hozott létre hétköznapi és legális vegyszerekből, és az erdőben robbantotta fel őket, ahol éltünk. Senki sem sérült meg. Senkinek a birtokában nem esett kár. Még csak nem is panaszkodott senki. Csupán arra volt kíváncsi, vajon a kotyvalékai tényleg felrobbannak-e. Felrobbantak. Néha. Filmre vette a kísérleteit, feltette őket a YouTube-ra, hogy mások is megnézhessék és hozzászólhassanak.

Okos kölyöknek tartottam, aki szereti a tudományokat. Amikor tizenkét éves korában komolyra fordult Kisbocs kémia iránti érdeklődése, nem okozott meglepetést, hogy házi robbanószerekkel kísérletezett. Az ő korában nem várhattam, hogy lekösse az ipari kémia, a tűzijátékokkal pedig már akkor találkozott, mikor elküldtük Mexikóba, ahol az anyja készült a doktorijára. Büszke voltam a tudására, bár nem voltam túl boldog attól, ahova végül vezetett a dolog.

A fiam kísérletei nem töltöttek el különösebb félelemmel – nem okoztak nagyobb zajt, mint amikor petárdát csapnak a földhöz. Tíz másodperces videók mutatták, hogy egy kis robbanóanyag félliternyi földet röpít a levegőbe. Pár robbanás nagyobb volt, de még mindig csak egy tóba dobott nagy kő erejéig. Sajnos ez éppen elég volt ahhoz, hogy a kerületi ügyészség hadiösvényre lépjen.

„Szörnyű időket élünk” – mondták az emberek. A georgiai farmon töltött gyermekkoromra gondoltam. Mikor annyi idős voltam, mint Kisbocs, rendszeresen vettem dinamitot a helyi vaskereskedésben, és tuskókat meg sziklákat robbantgattam a földünkön. Senki sem törődött vele. Akkoriban minden tanyasi gyerek ezzel szórakozott. Nem is sejtettem, hogy ennyire megváltoztak a dolgok – hogy ilyen félénkek és ijedősek lettek az emberek szeptember 11-e után.

És persze már nem egy tanyán éltünk. Kiskoromban a szüleim Georgiából Massachusetts nyugati felébe költöztek. Amikor felnőttem, én is ezen a vidéken maradtam, és Kisbocs az Amherst környéki külvárosban élte az életét.

Más gyerek biztosan eltitkolta volna újdonsült hobbiját, de Kisbocs büszke volt a kísérleteire. Eszébe sem jutott, hogy bárki is úgy gondolja, ártó szándék vezeti, amikor robbanószerekkel játszik. Tudják, Kisbocs nagyszerű kölyök, de Asperger-szindrómás, ami az autizmus enyhe formája, és emiatt nehezen látja be, hogy egyesek másként ítélhetik meg a pirotechnika iránti érdeklődését. Nekem is aspergerem van, úgyhogy első kézből tudom, mit jelent ez. Mindenki, aki ismeri a fiamat, megmondhatja, milyen kedves, de az asperger miatt gyakran nem fogja fel, mi történik körülötte. Sajnos, ez a tulajdonsága könnyű célponttá tette a szűkagyú, népszerűséget hajhászó ügyésznő számára. Amikor tudomást szerzett Kisbocs otthoni laboratóriumáról és a kísérleteiről, mindent bevetett, amit csak tudott, és gyorsan elintézte, hogy a vádesküdtszék vádat emeljen. A fiam el sem hitte, hogy azért indítottak eljárást ellene, mert érdeklődik a kémia iránt. Fogalma sem volt, mitévő legyen, vagy miért nyaggatják. El tudják képzelni, mit éreztem, amikor az egyetlen gyermekemnek nekitámadt egy olyan közhivatalnok, aki még sosem beszélt egyikünkkel sem?

Most pedig a Hampshire Megyei Bíróság tárgyalótermében vagyunk, a Massachusetts állambeli Northamptonban. Ezt a tárgyalótermet a komolyabb ügyeknek tartják fenn; mindenki más perét a kerületi bíróságon vagy a közigazgatási hivatalban folytatják le. Az előző évben a megyei bíróság több ezer peréből csak tizenöt jutott a legfelsőbb bíróságig, és a legtöbb büntető ítélettel ért véget. A légkondicionált helyiségben is kiverte a homlokomat a verejték, miközben a fiam esélyeit latolgattam. Előre-hátra hintáztam a kemény bírósági padon, gondolkodtam és aggódtam. A tanúk jöttek, majd elmentek. Elhangzottak a záróbeszédek, és a bíró befejezte az esküdtbíróságnak szóló utasítások felolvasását. Aztán figyeltem, ahogy lassan, egymás után kimentek a teremből, hogy megkezdjék a tanácskozást. Minden az esküdteken múlik. Tizenegy nő és egy férfi, nem ismerik egymást és engem sem. Hogyan döntenek?

A fiam harminc centire ült előttem a védelem asztalánál, az ügyvédei között. Tőle jobbra az ügyész zörgött a papírjaival és az esküdtek üres padsorai felé nézett. A bíró az emelvényéről végigpillantott valamennyiünkön. Fegyveres törvényszolgák védték két oldalról. A fiam fiatalnak és sebezhetőnek látszott a sok komoly külsejű felnőtt között. Öltönyt viselt, de alatta még mindig kisfiú volt: sovány, mint a korlát. Éppen csak serkent a szakálla. Fájt a szívem érte.

Közben tovább töprengtem. Meg akartam érteni, hogy a gyerekem tudományos kísérletei hogyan vezettek bűnvádi eljáráshoz. A fiam még csak tizenéves, és büntetlen előéletű. Sosem verekedett. Nem volt vele gond az iskolában. Sosem lázadozott. Aki ismerte, annak két dolog jutott eszébe vele kapcsolatban: a kedvessége és az intelligenciája.

Akkor miért áll bíróság előtt? Tényleg valami retteneteset művelt, valamit, amit fel sem bírok fogni? Lehetséges, hogy nem ismertem fel a saját gyerekem valódi természetét? Lehet, hogy amiatt került bajba, ahogy neveltem, miként azt néhány újságíró sugalmazta a helyi újságok online fórumain? Talán minden a másságra vezethető vissza, gondoltam. Talán nagy árat kell fizetnünk a nonkonformizmusunkért? Mivel én is aspergeres vagyok, első kézből tudom, mennyire elszigetel ez a betegség a többi embertől, és tisztában vagyok vele, hogy a fiam is ezzel küszködik. Mindketten szeretnénk szervesen illeszkedni a társadalomba; csak nem mindig tudjuk, hogyan.

Ott ültünk a bíróságon, és fogalmunk sem volt, mit éreznek, mit gondolnak az esküdtek, és hogy fognak dönteni. Megvédik-e a közösség excentrikus, de ártalmatlan tagját, vagy bedőlnek az ügyész hisztériakampányának? Miközben az ítéletre vártam, nem tudtam megállni, hogy ne apaként reflektáljak a döntéseimre és tizennyolc éve tartó, viharos apa-fiú kapcsolatunkra.

2

Utolsóból első

A történet harminc évvel ezelőtt kezdődött, még azelőtt, hogy Kisbocs létezésének akárcsak az eszméje megfogant volna. Huszonvalahány éves voltam, épphogy kinőttem a kamaszkorból, és komoly barátnőm lett. Szóba került a házasság és a gyerek is.

Pár évvel azelőtt kibuktam az iskolából, most viszont elérkezett az ideje, hogy egyszeriben felnőtté váljak. Ehhez persze fel kellett hagynom azokkal a dolgokkal, amikkel a kölykök szórakoztak, és átállni felnőtt üzemmódba. Felnőtt minták után néztem, hogy egyáltalán fogalmam legyen, mi a következő lépés.

Tudtam, hogy a gyerek olyasmi, amit a legtöbb felnőtt bevállal. De mikor indulunk el ezen az úton, és hogyan? Még a randizásban meg a szexben is újonc voltam. Számomra a gyerek egy félelmetes következményt jelentett: Hű… szerinted terhes vagyok? Az apaság az olyan fiatal felnőtteknek, mint jómagam, a szuper jól sikerült randi nem kívánt eredménye volt. Szerencsére nem ilyen körülmények között ismertem meg az apaság örömeit.

Sokkal hagyományosabb utat követtem, ami úgy kezdődött, hogy kimaradtam az iskolából. Pontosabban akkor, amikor a barátnőm, Mary Trompke tizedikben otthagyott.

– Soha többé nem akarok szóba állni veled – jelentette ki egy napon, és egyáltalán nem tudtam, miért. Ugyanakkor az otthoni légkör is elérte a mélypontot.

– Sose viszed semmire! – kiabálta apám részegen dühöngve. – Úgyis egy benzinkút mellett vagy takarítóként végzed!

Akkoriban még senki sem tudta, hogy aspergeres vagyok, így esélyem sem volt megérteni, miért vannak nehézségeim a tanulással és a beilleszkedéssel az iskolában. Hajlamos voltam elhinni, amit a felnőttek mondtak – hogy lusta vagyok, és nem viszem semmire. Depressziós voltam és dühös, kimaradtam az iskolából és a saját lábamra álltam. Szerencsére volt egy piacképes tudományom, az elektronika, és azt terveztem, munkát vállalok. A zene és az áramkörök iránti tinédzserkori szenvedélyem lassan a megélhetésem alapjává vált, ugyanis a helybéli zenészek elkezdtek megkeresni, hogy javítsam meg az elromlott hangszereiket és erősítőiket. Nem kellett sokat gondolkoznom azon, mit válasszak: az iskolában csődtömegnek tartottak, ezzel szemben határozottan volt jövőm a zeneiparban. Ez eldöntötte a kérdést. Kezembe vettem a sorsomat.

Persze nem mindenkinek tetszett, hogy otthagyom az iskolát, és a pályaválasztásom miatt sem repestek.

– Az nem vezet sehová, fiam, ha kimaradsz az iskolából – mondta Jack nagyapám. Az ő apja volt az első Robison, aki főiskolát végzett, így neki sokat jelentett az iskola.

– A zenészek mind éhenkórászok – tette hozzá apám. – Most komolyan: rájuk akarod építeni a megélhetésedet?

Azt nem tudom, anyám mit gondolt. Nem sokkal korábban kedélybeteg lett, és az apámtól való erőszakos és végeérhetetlen válás után neki is megvoltak a maga problémái. Miután elmentem hazulról, annyira beletemetkeztek apámmal a saját világukba, hogy alig törődtek velem. Ez mindkét irányban hatott; kegyetlen és viharos gyermekkorom után egyik szülőmtől sem vártam sokat. Eltartott pár évig, amíg megváltoztak irántuk az érzelmeim.

Ott álltam egy szál magamban, tizenhat évesen, kimaradva az iskolából. Munkára és szállásra volt szükségem. Kaptam a lehetőségen, hogy az egyik helyi rock- és bluesbanda, a Fat tagja lehetek. Beköltöztem a lepukkant tanyaházba, ahol laktak, és heti nyolcvan dolcsiért meg egy szobáért javítottam a felszerelésüket. A teherautójukat is én vezettem: elvittem őket a klubokba, ahol játszottak, aztán meg haza. Heti öt éjszakát dolgoztunk, és még két napot töltöttünk azzal, hogy megjavítottuk, ami menet közben tönkrement. A szabadidőmben más zenészek erősítőit és hangszereit javítottam, és tanultam, amennyit csak tudtam.

A következő pár évben, ahogy fejlődött a szaktudásom, megváltozott a munkám jellege is. Már nemcsak a régi felszereléseket masszíroztam életre, hanem egyre több időt töltöttem azzal, hogy átalakítsam a régi dizájnt, és megépítsem azokat az új dolgokat, amiket megálmodtam. Jó érzés volt az alkotás, és látni, hogy az új szerkezetek működnek. Elvoltam magamban. Felfelé ívelt a pályám, büszke voltam és dacos, mert nem váltak be a családi jóslatok. Megmutatom nekik! Egyre befutottabb zenekaroknak dolgoztam, már nem kocsmákban, hanem stadionokban koncerteztünk. Még apám is elismerte – bár meglehetősen kelletlenül –, hogy jól mennek a dolgaim.

A következő pár évben két barátnőm is volt, és akkor újból összejöttem Maryvel. De nem így hívtam. Mindig is szerettem nevet adni azoknak az embereknek, állatoknak és dolgoknak, amiket különösen kedveltem. Az öcsémet Kullancsnak hívtam, mert csak nyűg volt az ember hátán, és amikor megbetegedtem, Szervizközpontnak neveztem az Egyetemi Egészségügyi Szolgálatot. Nem tudom, miért, de gyakran volt bajom azokkal a nevekkel, amit mások használtak. Az anyja Mary Leenek nevezte a barátnőmet, ugyanúgy, ahogy a szüleim használták a középső nevemet: John Elder. Én viszont Kismedvének neveztem őt, mert olyan zömök volt és szívós, időnként meg harcias. Nagyon szerettem. A legjobb barátom volt.

Sok minden közös volt bennünk, és meglehetősen furának tűntünk a többiek számára. A vonatokat mindig imádtam, ő pedig szívesen sétált velem a síneken, meg segített szigetelést gyűjteni az elhagyott távíróoszlopokról. Felmásztam jó hat méter magasra az oszlopokon, kicsavartam a régi szigetelést, és óvatosan leengedtem neki, hogy el tudja tenni a hátizsákjába. Ha azt mondtam: „Lógjunk be az egyetemista diákszövetség alatti átjáróba és nézzük meg a fűtéscsöveket”, akkor rögtön benne volt. Ahelyett, hogy azzal jött volna, megőrültem, megkérdezte: „Szerinted kell még elem a zseblámpába?” Semmitől se riadt vissza.

Mindketten logikusan és értelmesen gondolkodtunk, bár ez nem mindig látszott meg a cselekedeteinken. Mindketten imádtunk olvasni, különösen sci-fit. Soha nem fogytunk ki a témából. Néha a családunkról, meg az otthoni életünkről is beszélgettünk. Nem túl gyakran, mert a felnőtté válásban nem volt sok öröm. Mindketten elég hamar elhagytuk a családunkat, és nem költöztünk vissza.

Ha most felnőttként visszagondolok rá, nyilvánvaló, milyen zavaros és őrült volt a gyermekkorunk. Akkoriban egyikünk sem tudta, hogy másképpen is felnőhetnénk. A legjobb, amit elmondhattunk magunkról, hogy a szüleink megmutatták, milyen családot ne akarjunk. Mi pedig alaposan megtanultuk a leckét, különösen, ami a piát illeti. Mindkettőnk apja piás volt, az a fajta, akit a barátai nagyon jópofának tartanak, de a gyerekei számára maga a pokol. Az öcsém nyolc évvel volt fiatalabb, és egy kommunában élt anyám bolond pszichomókusával. Mary testvérei mind idősebbek voltak nála, és amint lehetett, elmentek otthonról. A legidősebb a nővére, ő Floridában élt, elváltan. Ted, a bátyja Oregonban tanult a jogi karon. Paul beállt a haditengerészethez, és éppen a Fülöp-szigetek felé tartott egy tengeralattjárón. Danny ment a legmesszebb. Megrendített és nagyon elszomorodtam, amikor megfagyott 1976 telén – egyedül táborozott egy erdőben.

Miközben berágtam magam a zenebizniszbe, Kismedve jelentkezett a Massachussetts Egyetemre, Amherstbe. Ha diák akart maradni, ez látszott a legkézenfekvőbb választásnak. Benn volt a városban, a kampuszban nőtt fel, úgyhogy megtalálta a helyét. Az iskolától kapott egy kollégiumi szobát, de az első év után kiköltözött egy lakásba, úgy tizenöt kilométerre északra, Sunderlandbe. Ketten már laktak ott, szintén sci-fi-rajongók. Az egyik a rovarokba volt becsavarodva, a másik meg egy vicces, rövidlátó gnóm, akinek az egész élete a képregényrajzolás körül forgott, a képzeletszülte lények, szuperhősök és néha egy-egy barátnő körül.

Ha jóindulatúan akarnám jellemezni a lakást, akkor azt mondanám, hogy lepukkant volt. Egy elhagyott Volkswagen álldogált négy lapos gumiján az előkertben. Bent a hallt korhadó, málló gipszkarton borította, a vékony falakat puhafedelű könyvek hatalmas kupacaival szigetelték. Amikor beköltöztem, miután megint összejöttünk, a zsúfoltság tarthatatlanná vált. A mosogató tele volt mosatlan edénnyel, és a polcok a fürdőszobában roskadoztak a kacatoktól. Nem volt hely a cuccomnak, és amikor az ő törülközőjüket meg szappanukat használtam, panaszkodtak. Egy hónap múlva kibéreltünk egy házat Kismedvével South Hadleyben, és keményen dolgoztunk, hogy ki tudjuk fizetni.

Addigra a zene és az elektronika iránti szeretetem segítségével már komoly egzisztenciát teremtettem. A helyi zenei életet lecseréltem New York City világára, és a Britannia Row Audio technikusaként hakniztam. Ezt a projectet a Pink Floyd alapította pár évvel korábban. A hangfelszerelés jó része a Floydé volt, és amikor nem turnéztak, bérbe adták a többi turnézó bandának. Hatalmas stúdiójuk volt Long Island Cityben, a 45. utcában, tele Angliából hozott holmikkal. Az volt a dolgom, hogy működtessem a technikai hátteret, és építsek meg minden fantasztikus eszközt, amit csak el lehet képzelni, hogy a hangosító rendszerünk a legjobb legyen a világon. Ez tuti álommeló volt egy huszonegy éves geek számára. Odautaztam, dolgoztam pár napot, aztán hazavittem azt, amit nem tudtam befejezni. Kismedve a Massachusetts Egyetemen bukdácsolt, és kapott az alkalmon, hogy belevesse magát az elektronika világába. Jó csapat voltunk; én terveztem az áramköröket, ő pedig összerakta őket. Amellett, hogy a barátnőm volt, a technikusom és a munkatársam is lett.