Jennifer Ashley

A vad Mackenzie

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet  Huszonöt évvel ezelőtt

Második fejezet  1885. április

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Epilógus  1885. június

Impresszum

Első fejezet

Huszonöt évvel ezelőtt

Lloyd Fellows apró ökle az idősebb fiú piszkos képébe vágott, és az előbb még kegyetlenül csúfolódó szájból kiserkent a vér. Anyád szajha, apád mocskos vénember volt, te pedig fattyú vagy, szánalmas fattyú!

Az idősebb fiú ordított, fejét a földre szorította, arcán vér csordogált végig. Mindenki tudta, hogy a lobbanékony Lloyddal nem érdemes ujjat húzni, de néha nehéz volt ellenállni a kísértésnek. Lloyd minden alkalommal bebizonyította, hogy tisztelni kell az öklét.

Az apja különben sem volt mocskos vénember. Hercegnek született. Kisgyermekkorában Lloyd meg volt győződve, hogy az apja egy szép napon elmegy érte aranyozott hintaján, és London ocsmány utcáiról egyenesen skóciai kastélyába viszi. Ott azután bármilyen játékot megkaphat, sőt lovai és testvérei is lesznek, akikkel boldogan játszhat. Az apjának ugyanis több fia is született, ezt az anyjától hallotta, aki azt is gyakran elmondta, hogy Lloyd mindent ugyanúgy megérdemel, ami nekik jutott.

Teltek-múltak az évek, de az aranyozott hintó nem gördült be London munkásosztályának eldugott ösvényeire. Az idősebb, bölcsebb Lloyd végül belátta, hogy a herceg sohasem fog eljönni érte.

Egészen a mai napig biztos volt benne. Ma azonban megtudta – mert Lloyd elhatározta, hogy mindenről tudni akar, ami a városnak ebben a részében történik –, hogy az apja hercegi hintója hamarosan végighalad High Holborn utcáin keresztül Lincoln’s Inn Fields felé, ahol az ügyvédeket akarta felkeresni. Lloyd-nak sejtelme sem volt, miért látogatná meg a herceg az ügyvédeket, de nem is érdekelte.

Azt tervezte, hogy mindenképpen megállítja a hintót, bemutatkozik az apjának, és megkéri, hogy gondoskodjon róla és az édesanyjáról. Csak úgy egyszerűen.

A herceg sohasem küldött pénzt, levelet vagy bármit, ami bizonyította volna, hogy tényleg Lloyd Fellows édesapja. A Fellows nem is volt Lloyd igazi neve – az édesanyja vette fel, mert el akarta hitetni az emberekkel, hogy egy bizonyos Mr. Fellows felesége, aki azonban már régóta halott. Lloyd anyja felszolgálóként dolgozott, a herceg elcsábította, gyermeket nemzett neki, majd faképnél hagyta. A herceg azóta szóra sem méltatta őket, sőt feléjük sem nézett.

Lloyd szent elhatározása volt, hogy ma változtat ezen a tarthatatlan helyzeten. Legjobb öltözékét viselte, amelyet a templomba szokott felvenni, valahányszor az anyja magával vitte, azután High Holborn felé igyekezett.

Csak éppen Tommy Wortley, az a kis fajankó pont most döntött úgy, hogy Lloyd útjába áll és gúnyolódni kezd. Lloyd simán lerázhatta volna, de Tommy barátokat hozott magával, sőt köveket is. Amikor a kövek záporozni kezdtek rá, Lloyd megragadta Tommyt, és nekivágta a falnak, azzal kezdetét vette a verekedés.

Lloyd véres és koszos lett, még a legjobb inge is elszakadt. Édesanyja biztosan elfenekeli, de nem érdekelte. Kezdett kifutni az időből.

Lloyd bevitt egy utolsó ütést, majd ott hagyta Tommyt a sárban vergődni, és futott tovább, egyenesen High Holborn felé.

Éppen csak sikerült időben odaérnie. Sietve átvágta magát a tömegen, téglával a kezében, és igyekezett kibújni az ingerült férfiak kezéből, akiket útközben félrelökött.

Megpillantotta a hatalmas és fényes hintót, amelyet két teljesen egyforma, szürke ló húzott. Amint a jármű közelebb ért hozzá, Lloyd árgus szemmel figyelte a piros kabátot és kalapot viselő, megtermett kocsist; tudta jól, hogy a férfi könnyedén keresztülhúzhatja a tervét, ha nem óvatos.

A hintó teljes pompájában tornyosult előtte. Az egész kocsi feketére volt festve, kivéve az arany kerekeket és fogantyúkat, az ajtón pedig Kilmorgan hercegi címere díszelgett: egy szép szarvas, körülötte különféle cirádákkal és idegen szavakkal, amelyekből Fellows semmit sem értett. Lloyd apja, Daniel Malcolm Mackenzie a tizenharmadik herceg volt a skót vonalon, míg az angol vonalon az első. Lloyd egész gyermekkorában szorgalmasan igyekezett mindent megtanulni a hercegekről, sőt arról is, hogyan nyerték el a címüket. Viktória királynő nagy megtiszteltetésben részesítette ezt a hercegi családot, méltóságukat Angliában is elfogadták.

Lloyd megvárta a megfelelő pillanatot, azután teljes erejéből elhajította a téglát. Éppen a kocsist találta el. Nem állt szándékában megsebezni vagy harcképtelenné tenni a férfit, csupán azt akarta, hogy állítsa meg a hintót.

A tégla a kocsis kezét ütötte meg. A férfi ijedtében elengedte a gyeplőt, és a hintó hirtelen irányt változtatott. Az ellenkező irányból közlekedő szekér azonnal megállásra kényszerült, hajtója hangos és heves szitkozódásban tört ki.

A kocsis gyorsan felkapta a gyeplőt, és visszarántotta a lovakat a helyükre, de addigra már kisebb torlódás alakult ki. A kocsis felállt a bakon, és odakiáltotta a hajtónak a véleményét, pár keresetlen szóval fejezve be a mondandóját: Tűnj az útból, te ganéj, ez a herceg kocsija!

Lloyd odacsúszkált a sáros úton veszteglő hintóhoz. A doboz formájú kocsi ragyogóan és tisztán magasodott fölébe, kivéve a ma reggel ráfröccsent sarat.

Az egyik ablak kinyílt, és egy férfi dugta ki rajta a fejét. Bozontos, sötétvörös haja volt, vastag pofaszakálla és bajusza, sötétvörös szakálla már őszbe hajlott. A tökéletesen ápolt, sűrű szőrzet mögül sárga szempár szikrázott, akár egy sasé.

– Indítsd már el ezt az átkozott kocsit! – kiabálta a férfi. – Te! Fiú!

Lloyd zavartan pislogott. A herceg, vagyis az apja egyenesen ránézett, és megszólította. Lloyd szóra nyitotta a száját, de egyetlen hang sem jött ki rajta.

– Igen, te ott. Mit tátogsz, mint egy hal? Eredj, nézd meg, mi a baj!

Lloyd megmozgatta a száját, mintha azt próbálta volna felidézni, hogyan is kell beszélni.

– Uram – nyögte ki végül. – Én…

– Szedd a lábad, fiú, mielőtt kiszállok és lekeverek egyet!

A fiad vagyok.

Torkán akadtak a szavak. Lloyd meredten állt, miközben a férfi, aki nemzette, Kilmorgan gőgös hercege dühödt tekintettel bámult le rá.

– Mi vagy te, idióta? – A herceg kivágta az ajtót, mint akit egyáltalán nem érdekel a finom öltözéke vagy a társadalmi helyzete, majd gondolkodás nélkül lelépett a hintóról a mocskos utcára. Megragadta Lloyd fülét, és erősen megrángatta.

– Ha én mondok neked valamit, fiam, engedelmeskedj! Nyomás előre, és szólj a hajtónak, hogy rögvest induljon!

A férfi még pénzt sem ígért, ahogyan a többi nemes szokott, amikor kisfiúkat utasítgatnak az utcán. A herceg ujjai keményen szorították, és Lloyd kegyetlen ütést érzett az állán.

– Eredj! – A herceg durván ellökte.

Lloyd hátrahőkölt. Az éveken át tartó álmodozás, a hiú remény, hogy az apja egyszer eljön érte, és magával viszi az aranyszínű kastélyába, egy pillanat alatt szertefoszlott.

Miként lehetett ilyen ostoba? Lloyd elég idős volt már, hogy értse, sok férfi csupán csábító testként tekint a nőkre, akiken kiélhetik a vágyaikat, de semmi többet nem jelentenek számukra. A herceg is így tett az édesanyjával. Lloyd létezése pusztán a természet apró baklövésének volt köszönhető.

Csalódottság, fájdalom, düh tört fel a szívében, és Lloyd az indulatait ezúttal is az öklén keresztül vezette le. Hangos üvöltéssel vetette magát a hercegre.

– Nyomorult! Kegyetlen, semmirekellő, átkozott fattyú! – Lloyd teljes erejéből csépelte a herceget, az ütések a mellkasát, a hasát, a karját és a legszerencsésebbek az arcát érték. A herceg orrából kiserkent a vér, akárcsak Tommyéból.

A férfi megragadta a fiú vállát, döbbenetes volt az ereje. Egyetlen mozdulattal leteperte Lloydot a földre, és kíméletlenül ütlegelte hatalmas öklével, rugdalta a legfinomabb bőrből készült, kemény orrú csizmájával.

Lloyd összegömbölyödött, karjával próbálta védeni magát, miközben a dühe visszatartotta keserves könnyeit. Hosszú idő és temérdek fájdalom után egy sötét egyenruhás, magas sisakot viselő rendőr állította lábra.

– Ez a kis mocsok rám támadt – mordult a herceg a rendőrre. Az arcán vér csorgott végig, amelyet hasztalan próbált letörölni a zsebkendőjével. – Vigye innen a hűvösre!

Lloyd nem ellenkezett. Korábban is fülön csípték már párszor a rendőrök. Leghamarabb úgy szabadulhatott meg tőlük, ha először együttműködést színlelve szépen kicsúszik a kezük közül, és elvegyül a tolongó tömegben. A rendőrök általában nem foglalkoztak egyetlen kisfiú kergetésével.

– Igenis, uram – felelte a rendőr.

– Fenség – javította ki a herceg. – Tanuljon egy kis jó modort!

Egy inas ugrott le a hintó mögül, és csendben várt a nyitott ajtónál, hogy visszasegíthesse a herceget a helyére.

Ekkor látta meg Lloyd a másik fiút. A nagyjából vele egyidős, sötétvörös hajú és borostyán szemű gyerek, aki minden bizonnyal csakis a herceg fia lehetett, éppen lemászott a hintóról. Kék-zöld, skót mintás szoknyát, fekete kabátot, elefántcsontszínű mellényt, elefántcsontszínű gyapjúzoknit és az apja csizmájához hasonlóan finoman megmunkált cipőt viselt.

Lloydon kívül senki sem figyelt a fiúra. Mindenki a herceget bámulta, miközben az inasa segítőkészen kinyújtotta felé izmos karját, hogy vissza tudjon szállni a hintóba.

A másik fiú ugyanolyan arrogáns volt, akárcsak az apja. Egyenesen Lloydhoz lépett, aki esküdni mert volna rá, hogy elégedettség csillogott a szemében. Elsétált mellette, mintha nem is látta volna, de Lloyd hirtelen egy hideg érmét érzett a tenyerében.

A herceg fia egy szót sem szólt, amikor visszament a hintóhoz. Az apja lekiabált neki.

– Hart, vonszold vissza a hátsódat a kocsiba! Siess!

A szolga a Hart nevű fiú felé nyújtotta a karját, aki azonban nem vett róla tudomást, csak fürgén felpattant a hintóra. Az út időközben felszabadult, a hintó pedig elsietett. Hart Mackenzie kinézett az ablakon, amint a hintó távolodott, és tekintete összetalálkozott Lloydéval. A két fiú meredten egymás szemébe nézett, mígnem elrobogott közöttük egy másik fogat is, és a forgalom elnyelte a herceg hintóját.

– Gyere, fiam! – szólt a rendőr, még mindig Lloyd vállán pihentetve a kezét.

Lloyd összeszorította az ujjait, amíg az érem barázdái bele nem vágtak a tenyerébe. Azután elsétált a rendőrrel együtt, és közben annyira elbambult, hogy a rendőrség épületében jutott csak eszébe, hogy meg kellett volna szöknie.

Második fejezet

1885. április

– Louisa drágám, kérlek, gondoskodj róla, hogy a püspök ne maradjon egyedül! Rendben?

Louisa tekintete végigsiklott Mrs. Leigh-Waters richmondi házának lejtős rétjén, hogy megkeresse a férfit. Frederick Lane, Hargate püspök akkor lépett be az egyik teasátorba. A negyvenes éveiben járt, fiatal volt a püspöki hivatáshoz, de már özvegyember, mérsékelten jóképű, és újabban nem csinált titkot abból, hogy alkalmas feleségre vadászik.

Lady Louisa Scranton eladósorban lévő ifjú hajadonnak számított, édesapja botrányos körülmények között lelte halálát, ami kis híján nincstelenné tette a családot – Mrs. Leigh-Waters szerint tehát sürgősen férjre volt szüksége.

Hargate megfelelt az arisztokrata leányok férfiakkal szemben támasztott kritériumainak: jómódú volt, egy gróf második fia, és saját tehetségének köszönhetően meglehetősen sikeres is. Hargate fiatalon elérte a célját, de bőven akadtak jó kapcsolatai, sőt legtöbbjük jelen volt a kerti partin, Mrs. Leigh-Waters gondosan válogatott vendégeinek társaságában.

Egy püspök feleségének pénz, tisztelet és kiemelkedő társadalmi rang j ár. Louisa tudta jól, hogy helyesen kell férjet választania – idén éppen ezzel a feltett szándékkal kezdte meg a báli szezont. Ám ha most lehetősége adódott rá, miért vonakodott mégis egyedül maradni Hargate püspökével?

– Igenis, Mrs. Leigh-Waters – felelte Louisa erőt véve magán. – Gondoskodni fogok róla.

– Köszönöm, drágám – hálálkodott Mrs. Leigh-Waters sugárzó mosollyal. Rövid időn belül férjhez adom Louisát – gondolta magában kétségkívül a hölgy. – Dicsőségemre válna.

Louisa kedvesen rámosolygott, és engedelmesen a püspök után sietett.

Mrs. Leigh-Waters házából remek kilátás nyílt a domb tövében csillogó folyóra. Az áprilisi nap igazán kellemes volt: nem túlságosan meleg, bárányfelhők tündököltek az égen, ám eső nem fenyegetett. A táj a folyó túloldalán nyújtózott tovább, majd elveszett a ködben.

Az erdei tisztást kerti mulatsággá alakították át, székekkel és kis asztalkákkal rakták tele, ösvényeket jelöltek ki szalagokkal, az inasok a krikettfelszereléseket is kihozták. A hölgyek kék, zöld, sárga, arany, levendula és bronz árnyalatokban tündököltek, miközben a tavaszi szellő vígan játszadozott a kalapjukon díszelgő tollakkal és szalagokkal. A férfiak szürke vagy skót gyapjúszövet öltönyben sürögtek-forogtak a hölgyek között. A domb alján sorakozó sátrakban teával kínálták a látogatókat, akik csészéket és kis tányérokat tartottak a kezükben. Idilli angol délután volt.

A vendégek udvariasan csevegtek, miközben várták, hogy elkezdhessék a krikettmeccset, amely többnyire vérre ment, és gyakran igencsak sok pénzbe került – a nagyvilági emberek mindenből szerencsejátékot űztek.

Louisa besietett előlük a fehér vászonsátorba, amely teljesen elhagyatott volt, Hargate püspököt és a teához megterített, fehér abrosszal letakart asztalokat leszámítva. Az elegáns porceláncsészéket és -tányérokat rózsaminták, a háromemeletes tálcákat francia sütemény- és fánkmaradványok díszítették. A parti résztvevői már megdézsmálták a frissítőket, ezért csak pár tiszta tányér és csésze maradt.

– Ó, Lady Louisa! – üdvözölte Hargate boldogan. – Csatlakozik hozzám?

– Mrs. Leigh-Waters nem szerette volna, hogy társaság nélkül maradjon.

– Igazán kedves hölgy a háziasszonyunk! – Hargate lelkes izgatottsággal nézett Louisára, amit a lány felettébb különösnek tartott egy olyan embertől, akit az apja a tönkre akart tenni.

Louisa édesapja, Scranton gróf különféle befektetésekre biztatta az ismerőseit, amelyek azonban sohasem jöttek létre, vagy éppen balul sültek el. Kezdetben Scranton a többiektől kapott pénzből fizette ki az első befektetőket, azt színlelve, hogy a pénzt a sikeres döntéseinek köszönheti. Amikor végül csődbe ment, kénytelen volt bevallani, hogy senkinek sem tudja visszafizetni a pénzét. Scranton egyik napról a másikra becsületes és jómódú emberből nincstelen vesztes lett – és a sajátjával számtalan másik férfi vagyonát is elherdálta. Hargate ugyan nem veszítette el minden vagyonát, de jócskán ráfizetett az üzletre, jóllehet rövid időn belül sikerült újra összeszednie magát.

Louisa higgadtan odalépett az egyik asztalhoz, mintha semmiféle szörnyűség nem történt volna a múltban. Egy hölgynek amúgy sem kellett foglalkoznia az ilyen ügyekkel.

– Teát, püspök úr?

– Hát persze. Köszönöm.

Louisa megtanulta, hogyan kell tökéletesen felszolgálni a teát. Kitöltötte a frissítő italt két porceláncsészébe, betett egy-egy kockacukrot, némi tejszínt, azután odanyújtotta a férfinak az egyiket.

Saját csészéjét az asztalon hagyva felemelt két apró, ízletes tejszínnel töltött fánkot, amelyek még nem olvadtak meg az áprilisi melegben, és egy finom porcelántányérkára tette őket. Louisa imádta a francia aprósüteményeket, még ha kissé fonnyadtnak tűntek is.

– Már régóta szerettem volna váltani önnel pár szót, Lady Louisa – szólt Hargate szokatlan hangsúllyal. – Micsoda véletlen, hogy így kettesben maradtunk!

Véletlen, hát persze! Biztosan Hargate és Mrs. Leigh-Waters hozta össze ezt a negédes kis találkozót.

Hargate szabad kezét kinyújtva megfogta Louisa ujjait. Úgy megszorította a kezét, hogy a lány erőszak nélkül nem is tudott volna szabadulni a fogásából. Hargate mélyen a szemébe nézett, tekintetében mintha vidámság csillogott volna.

– Megtiszteltetés számomra, ha megengedi, hogy kiönthessem önnek a lelkem, Louisa.

Jóságos ég, meg akarja kérni a kezét!

Louisának természetesen jogában állt kikosarazni a férfit, ám tisztában volt vele, hogy a visszautasítással minden bizonnyal magára vonná a tisztes úri társaság mélységes megvetését. – Micsoda gőgös teremtés, hogy merészel elutasítani egy ilyen remek partit! Tényleg azt hiszi, hogy lesz másik lehetősége? Egy ilyen botrányos családból származó leány nem lehet ennyirefennhéjázó és öntelt.

Ugyanakkor, ha Louisa most elfogadja Hargate ajánlatát, akkor kénytelen is hozzámenni. A férfi megtestesítette mindazt, amire egy ifjú hölgy vágyik, legalábbis Mrs. Leigh-Waters bizonyára úgy vélte, de Louisa sohasem kedvelte igazán. Hargate nagyképű volt, rengeteget fecsegett – általában önmagáról –, és reménytelenül, nos… unalmas volt.

– Az édesapjával volt néhány közös üzleti ügyünk – kezdett bele Hargate a mondókájába. – Bizonyára tudja, hogyan végződtek.

Igen, Louisának mindennap eszébe jutottak a történtek. Amikor beütött a katasztrófa, Lord Scranton belehalt a szégyenbe. Louisának és az édesanyjának azonban együtt kellett élnie az örökségül hagyott szégyennel.

– Fátylat rá! – legyintett Hargate. – Biztosíthatom, hogy nem fogom felhánytorgatni önnek a sajnálatos veszteséget, Louisa. Legalábbis, ha beleegyezik, hogy hozzám jön feleségül.

Ellenben, ha Louisa visszautasítja, akkor számon kéri rajta a kárát? Louisa némán bámult a férfira, nem volt benne biztos, hogy jól érti a szavait. Valóban zsarolással akarja házasságra kényszeríteni? Hargate vigyorából és arckifejezéséből ítélve mindenesetre csakis arra tudott következtetni.

Nem lehetek a felesége.

Miközben Louisa a püspököt fürkészve igyekezett kiötleni valamiféle kibúvót a felettébb kényelmetlen beszélgetésből, hirtelen egy másik arc jelent meg a szeme előtt. Inkább kemény vonású volt, mint jóképű; a férfi sötét haja rakoncátlanul meredt szerteszét, mogyoróbarna szemében arany csillogás ragyogott.

A munkásosztályhoz tartozott, törvénytelen fiúként látta meg a napvilágot, az édesanyja pincérnő volt; egy személyben képviselte tehát mindazt, amit egy előkelő gróf leányának kerülnie illik. Louisa azonban tisztán emlékezett a csókjára, kezének erejére. A férfi szúrós bajusza égette az ajkát, miközben a szája édességét ízlelgette.

A csók karácsony napján csattant el, és eredetileg Louisa ötlete volt, a leány hirtelen felindulásából történt. Hasonlóképpen került sor a korábban váltott csókra is, a kilmorgani kastélyban megrendezett esküvőn. Louisa vágya mostanra szinte már őrületté fokozódott, és képtelen volt kiverni a fejéből Lloyd Fellowst, bármennyire is próbálta.

Mégis sokkal elevenebbnek érezte magát, mint korábban bármikor élete során – különösen a mai napon, a tökéletes angol kerti mulatság teasátrában ácsorogva –, amint a férfi a kemény ajtófélfának nyomta csókolózás közben, és a karácsonyi parti hangjai csupán távolról jutottak el a fülükhöz.

Louisa benedvesítette az ajkát.

– Püspök úr, én…

– Tudja jól, hogy nincs más választása – vágott a szavába Hargate. – Senki más nem venné feleségül annak az úriembernek a leányát, aki tönkretette. Spórolja meg az udvariaskodást, és fogadja el az ajánlatomat!

Hargate szemébe kemény, kíméletlen fény költözött, felvillantva a lelkében lakozó, sötét aljasságot, amely Louisa figyelmét mindeddig elkerülte.

– Roppantul kedves az ajánlata, de… – szabadkozott.

– Nincs hozománya; unokafivére, az új gróf pedig egyszerű, mértékletes ember, aki igen kevés pénzzel támogatja önt és az édesanyját, ezt mindenki jól tudja. A Mackenzie klánhoz tartozó rokonai olyan rémes hírnévnek örvendenek, hogy alig találni tisztességes családot, amely még hajlandó kapcsolatot ápolni velük. Az ön neve közszájon forgott a klubomban is, és az urak csak az én dorgálásomra hagytak fel a mocskolódással. Kevés pártfogója akad, Louisa, és én közéjük tartozom. Ha a feleségem lesz, gondoskodom róla, hogy többé senki se terjesszen önről rosszindulatú pletykákat.