A barna táska

Egy hadifogoly naplója
és levelezése
(1914–1918)

Világháborús dokumentumok

Kornis Jenő (1883–1944)

budapesti bankhivatalnok hagyatékából

Válogatta és közreadja

Kornis Anna és Takács Ferenc

Noran Libro

Tartalom

Prológus

Napló  (1914. november 15.–1918. április 23.)

Levelek

Feljegyzések

Epilógus

Impresszum

Édesapámnak, Komis Gábornak,
mert ezt a könyvet vele együtt kellett volna megcsinálnunk

Köszönetet mondunk a könyv munkálatai során nyújtott értékes segítségükért:

Csányi Gábor levéltáros
(Magyar Országos Levéltár, Budapest),

Forró Katalin múzeumigazgató
(Tragor Ignác Múzeum, Vác),

Juhász Gábor tanár, könyvtáros
(Piarista Gimnázium és Kollégium, Vác),

Kovács Ildikó és Molnár Dénes grafikusok
(Budapest),

Mester Tibor fotóművész (Budapest),

Milasin-Varga Beáta családfakutató
(Budapest),

Muszatics Péter dokumentumfilm-rendező
(Budapest),

Turán Edina és Lőrincz Beáta levéltárosok
(Szlovák Állami Levéltár, Nyitra, Szlovákia)

és Zacher András családfakutató (Budapest)

Prológus

Az első világháborúról rengeteget írtak és fognak írni ezután is: történészek, szociológusok, regényírók, drámaírók, költők és zeneszerzők igyekeznek immár egy évszázada számot vetni a modern kor kataklizmatikus eseményével, a négy évig tartó és megállíthatatlannak látszó mészárlással, rombolással és pusztítással, amelynek során – kiszámíthatatlan és előre kalkulálhatatlan „járulákos kárként” – megsemmisült az újkori Európa évszázados szellemi rendje, társadalmi berendezkedése és politikai rajzolata.

Köztük, a háborúról írók között ott vannak – illetve ott voltak – azok, akik elsőként és első kézből, közvetlen tapasztalataik alapján számoltak be a világháborúról. Az egymással harcban álló hatalmak katonái – közlegények, altisztek és tisztek – között sokan írtak ilyen vagy olyan formájú „élménybeszámolót” a borzalom mindennapjairól: a harctéren, majd a hadifogságban, lövészárokban vagy a fogolytábor barakkjában, a ritka nyugalom vagy a szűkös pihenés perceit kihasználva gondosan naplót vezettek, levelek százait írták otthon maradt szeretteiknek, feljegyzéseket készítettek a tapasztaltakról, leírták, gyakran le is fényképezték, hogy miféle idegen népek közé, miféle messzi tájakra vetette őket a háborús sors kegyetlen forgandósága. Szomorú bizonyosság, hogy ma már egyikük sincs az élők sorában – de szerencsére sokuk háborús tanúságtétele fennmaradt, írásban és fényképen rögzített formában, és ma is, száz évvel a történtek után, kézbe vehető és elolvasható.

Ebből a könyvből egy ilyesféle tanúságtétellel ismerkedhet meg az olvasó: Kornis Jenőnek, az osztrák–magyar cs. és kir. hadsereg közkatonájának (később őrvezetőjének) 1914 és 1918 között írt háborús naplójával, levelezésével és elegyes feljegyzéseivel. Ezeknek a harctérről és a hadifogságból hazahozott dokumentumoknak különös volt a sorsuk. Miután Kornis Jenő 1918 tavaszán szerencsésen hazajutott az oroszországi hadifogságból, a háborús emlékeket tartalmazó iratokat és fényképeket egy barna színű női kézitáskába tette – hogy mikor, nem tudjuk. A táska azután eltűnt a szekrények mélyén: a háborús dokumentumok hosszú évtizedeken át olvasatlanul lappangtak a család budapesti otthonában, s csupán napjainkban, majd’ hetven évvel Kornis Jenő halála (1944) után derült fény a tartalmukra. (Az iratok sorsáról Kornis Anna, Kornis Jenő unokája ír részletesebben könyvünk 5. fejezetében, Epilógus: nagyapám, a „Dembinszky” és a barna táska cím alatt.)

* * *

Kornis Jenőt, a budapesti Hazai Bank Rt. harmincegy éves tisztviselőjét nem érte váratlanul, amikor 1914 augusztusának első napjaiban megkapta katonai behívóját. Ekkor már vége volt a vihar előtti vészterhes csendnek: a szarajevói merénylet után pontosan egy hónappal, 1914. július 28-án az Osztrák–Magyar Kettős Monarchia hadat üzent a Szerb Királyságnak. A hadköteles korosztályok tagjai tudták, hogy hamarosan egyenruhát kell ölteniük. Volt, aki külföldi nyaralás közben levélben vagy táviratban érdeklődött az otthoniaknál, hogy megérkezett-e már a behívója. Kornis is kapott egy ilyen szövegű táviratot Velencéből; a hadüzenet másnapján, július 29-én adta fel egyik bankbeli kollégája.

Neki Esztergomban kellett jelentkeznie augusztus ötödikén. Ott – mint ahogy menyasszonyának, Löbl Gizellának írja levelében – egy Erzatz Arbeiter Bataillonba, „munkás pótzászlóaljba” osztották be. Augusztus 8-án, vasárnap személyesen is elbúcsúzhatott Esztergomba látogató szeretteitől, mielőtt őt és bajtársait bevagonírozták. A katonavonat augusztus 11-én érkezett meg velük a galíciai (ma Délkelet-Lengyelország) Przemyślbe.

Itt, a negyvenöt kilométer kerületű kettős erődgyűrűvel körülvett, lényegében egyetlen hatalmas erőddé kiépített város körzetében kezdte meg frontszolgálatát, s lett hamarosan tevékeny résztvevője és szenvedő alanya a világháború keleti frontján lezajló egyik legjelentősebb hadieseménynek, a mintegy 130 000 osztrák–magyar és hozzávetőleg 300 000 orosz katona csatájának, amely „Przemyśl ostroma” néven vonult be a hadtörténetbe.

Itt kezdte írni naplóját is az ostrom mindennapjairól. Az orosz haderő visszaverésével és Przemyśl felmentésével végződő úgynevezett „első ostrom” (1914. szeptember 24. – október 11.) borzalmait – ezeknek hatására írta ekkor a Pzemyślben szolgáló Gyóni Géza a Csak egy éjszakára… című híressé vált versét – szerencsésen túlélte, mint ahogy a 133 napos „második ostrom”(1914. november 2.1915. március 22.) hosszú hónapjait is, de a kiéheztetett, lőszeréből kifogyott és tönkrement felszerelésű védők, akik az előnytelenre forduló hadi helyzetben felmentő sereg érkezésében sem reménykedhettek, 1915. március 23-án letették a fegyvert az oroszok előtt. Kornis Jenő naplóbejegyzései innentől kezdve a fogságról szóltak. A mintegy 110.000 przemyśli hadifoglyot – közöttük nagy számban magyarországi sorkatonákat és póttartalékosokat (más néven „népfelkelőket”) – az Orosz Birodalom közép-ázsiai területére, Turkesztánba, Szamarkandba, Taskentbe szállították, ahol azután őrizet alatt, hadifogolytáborokban éltek és dolgoztak, főleg a mezőgazdaságban. Az 1917-es orosz forradalom és az évekig tartó polgárháborús helyzet következtében azok közül a magyar hadifoglyok közül, akik túlélték a fogság viszontagságait, igen sokan csupán hosszú évekkel később, a húszas évek elején juthattak vissza hazájukba.

Kornis Jenő őrvezető is egy szamarkandi lágerba került. De – mint később kiderült, szerencséjére – egy év közép-ázsiai lágerélet után, 1916 áprilisában egy hadifogolycsoporttal átirányították Oroszország európai részébe, a moszkvai körzetbe. További két év fogság következett. 1918 tavaszán – a zűrzavaros körülményeket kihasználva – sikerült néhány fogolytársával együtt megszöknie, és átjutnia a német hadsereg által megszállt Ukrajnába, onnan pedig hazajutnia Magyarországra.

A Kornis házaspár: fiatal házasok

Hazaérkezése után Esztergomban jelentkezett a parancsnokságon a laktanyában, ahová négy évvel korábban bevonult. Kérvényezte felmentését a további katonai szolgálat alól. Felmentési kérelmének helyt adtak, a katonai szolgálatból 1918 májusában elbocsátották.

1918. június 16-án házasságot kötött menyasszonyával, Löbl Gizellával. (Eljegyzésüket négy évvel korábban, 1914 májusában tartották – egy világháborúval az esküvőjük előtt.)

Przemyśl bátor katonája, a hadifogságot rendkívüli lelkierővel túlélő cs. és k. őrvezető visszatért polgári foglalkozásához, folytatta munkáját a Hazai Bankban, ahol idővel magasabb, középszintű pozícióba került. Feleségével, Löbl Gizellával (1893–1969) a jelek szerint csendes és bensőséges családi életet éltek. Két gyermekük született, Kornis Gábor (1922–1997), akiből filmrendező lett, és Kornis Klára (1927–2011), aki pedagógusi pályára lépett.

* * *

A Kornis család békés polgári életének az újabb világégés, a második világháború vetett véget, mégpedig az ő esetükben különösen kegyetlen, méltatlan és tragikus módon.

Kornis Jenő zsidó családból származott. A kiegyezés utáni korszak szülötte és neveltje volt, azé a koré, amelyet a magyar zsidóság történetében az emancipáció és az asszimiláció korának neveznek. Beleszületett a jogegyenlőségbe, a magyar nemzet polgárának tekintette magát, s meg sem fordult a fejében, hogy magyarsága és az ő családi és vallási hagyományai között valamiféle kibékíthetetlen ellentét feszülne vagy áthidalhatatlan szakadék tátongana.

Amikor 1914 nyarán kitört a háború, természetesnek és magától értetődőnek tekintette, hogy egyenruhában és fegyverrel a kézben teljesítse állampolgári kötelességét. Meg sem próbálta az ügyeskedők és a lógósok, a katonai szolgálat alól ügyesen kibúvók vagy a hátországi szolgálat biztonságában „dekkolók” számát szaporítani – azaz eleven cáfolata volt, mégpedig sok-sok ezer zsidó katona, hősi halott és kitüntetett háborús hős társaságában, azoknak a rágalmaknak, amelyeket a két világháború közötti antiszemita lélekmérgezés a magyar zsidóság világháborús szerepléséről terjesztett széltében-hosszában.

Hogy az 1918–1919-es időszakot, az összeomlást, a forradalmakat és a fehérterrort hogyan élte át a Kornis házaspár, erről szinte semmit sem tud a családi emlékezet. Mint ahogy arról sem, hogy mindennapi életüket mennyire érintette közvetlen formában a Horthy-korszak államrezonná emelt antiszemitizmusa, amely idővel a törvényhozás eszközeivel igyekezett elérni – hivatalos megfogalmazásban – „a zsidók gazdasági és társadalmi visszaszorítását”, azaz a zsidónak minősülő (pontosabban zsidónak minősített) magyar állampolgárok fokozatos kizárását bizonyos foglalkozási ágazatokból és munkakörökből.

Amennyire tudjuk, Kornisékat egy ideig nem sújtották közvetlen és durva hátrányok. Nyugodt és viszonylag biztonságos életük csupán a harmincas évek végén, az úgynevezett „első és második zsidótörvény” (1938, illetve 1939) következtében vett baljós fordulatot. A törvények alapján zsidónak minősülő Kornis Jenő is belekerült abba az alkalmazotti kategóriába, amelynek arányszámát az első zsidótörvény 20 százalékban, a második pedig 12, illetve – értelmiségi pályákon – 6 százalékban szabta meg. A munkaadókat, mint ahogy a szabadfoglalkozásúakat tömörítő ügyvédi, orvosi, színész- stb. kamarákat is, hatóságilag kötelezték arra, hogy zsidó alkalmazottaik, illetve tagjaik létszámát ezekre a százalékokra szorítsák le, idő előtti nyugdíjazás, elbocsátás, illetve a kamarába való felvétel megtagadása útján. Kornis Jenő munkaadója, a Hazai Bank is így volt kénytelen eljárni: a harmincöt éve a bank alkalmazásában álló tisztviselőt 1940. január 1-jei hatállyal nyugdíjazták.

Ötvenhét éves volt ekkor. Elhelyezkedni nem tudott, állást nem kaphatott. Kisebb megbízatások teljesítésével, alkalmi könyvelési munkákkal egészítette ki nyugdíját.

Magyarország 1941. június 27-én hadat üzent a Szovjetuniónak, és evvel hivatalosan is belépett a háborúba. 1941. augusztus 8-án hatályba lépett a zsidók jogfosztottságát tovább súlyosbító úgynevezett „harmadik zsidótörvény”. Ugyanebben az évben törvény rendelkezett a katonaköteles korú zsidók „kisegítő szolgálatáról”, a hamarosan hírhedtté váló munkaszolgálatról.

A munkaszolgálat nemsokára a családot is érintette. 1943 októberében fiuk, Kornis Gábor behívót kapott – csupán 1945 augusztusában keveredett haza, miután a mauthauseni koncentrációs tábort is megjárva túlélte a viszontagságokat.

Édesapját már nem láthatta viszont.

1944. március 19-ét, az ország német megszállását és a Sztójay-kormány felállását követően a Kornis családra is a vagyonuktól rendeletileg megfosztott, sárga csillag viselésére kötelezett és „zsidó-házakba” vagy „csillagos házakba” összezsúfolt zsidók sorsa várt. Ekkor már lendületesen és igen hatékonyan folyt a vidéki zsidóság összegyűjtése és deportálása. Ugyanez várt a főváros zsidó lakosaira is, bár ők egy kevés haladékot kaptak: deportálásuk lebonyolítását Adolf Eichmann és magyar munkatársai júliusra tervezték be.{1}

Kornis Jenő tehát egyelőre biztonságban volt – legalábbis a főváros közigazgatási határán belül, azaz az ekkor már a Budapest környéki zsidóság összegyűjtését és deportálását végző csendőrség működési körén kívül. Ám alkalmi munkái között volt olyan, amelyet a város határán kívül kellett elvégeznie. 1944 júniusában a rákoskeresztúri Zsidó Temetőbe (Kozma u. 6.) járt ki dolgozni. Június 28-án is villamosra szállt, hogy kimenjen Rákoskeresztúrra.

Ezen a napon látták utoljára. Sohasem tért vissza, s hír sem érkezett felőle.

Hogy mi történt vele, nagy bizonyossággal rekonstruálható. Rákoskeresztúr akkoriban még önálló község volt Budapest határán kívül, azaz vidéknek számított. A többi környező községhez hasonlóan itt is csendőrjárőrök vadásztak a sárga csillag viselése révén könnyen azonosítható zsidókra. Nem kérdezték tőlük, hogy budapesti vagy vidéki lakosok-e. Előállították, alkalmi gyűjtőhelyekre vitték, majd bevagonírozták őket a legközelebbi auschwitzi transzportba.{2}

Kornis Jenő is erre a sorsra jutott. A világháború magyar katonáját, Przemyśl hős védőjét a nemzetből kitaszított, jogaitól és életlehetőségeitől megfosztott zsidóként pusztították el. Élete és halála szomorú példázat: a magyar zsidóság huszadik századi tragédiájáról, a magyar nemzet múltjáról és jövőjéről szolgál súlyos tanulságokkal.

Takács Ferenc

Napló

(1914. november 15.–1918. április 23.)

Kornis Jenő 1914. november 15-én, Przemyśl úgynevezett „második ostromának” első napjaiban kezdte vezetni naplóját. Naplóbejegyzéseinek nagyobbik részét egy otthonról hozott, fekete fedőlapú jegyzetfüzet tartalmazza, míg a fogság utolsó heteit, szökése és hazajutása történetét egy Oroszországban vásárolt, КАРМАННЫЙ БЛОК-НОТЪ („zsebnotesz”) feliratú kis füzet őrzi. (Mindkét füzet a barna táskából került elő.)

A napló teljes szövegét adjuk, amelyben itt-ott tapintatos stiláris javításokat eszközöltünk. A régies szavakon és kifejezéseken nem változtattunk. A helyesírást modernizáltuk, bár korfelidéző és korfestő hatásukra tekintettel több helyen is megőriztük egyes szavak régies alakját vagy szokatlan írásmódját. Az érthetőség és olvashatóság érdekében a központozást modernizáltuk.

* * *

A napló úgy kezdődik, mint egy levél – címzéssel, a feladó és a címzett nevének és postacímének a feltüntetésével:

Jenő Kornis

Budapest

Hazai Bank Rt.

Vaterländische Bank A.G.

Bank de la Patrie

V. Csáki utca 46.

an

Gizi Löbl

Budapest

Hazai Bank Rt.

VII. Rottenbiller u. 37/3. II.

Maga az egész napló is tulajdonképpen egy hosszú-hosszú levél, Kornis Jenő menyasszonyának, Löbl Gizellának címzett üzenete.

1914

1914. november 15.

Édes Szép Szívem!{3}

Sem búcsú-, sem vigasztaló sorokat nem tudok hozzád írni, ismét el vagyunk zárva a világtól. Ismét el vagyok zárva az én világomtól, tőled, Szivikém!, és oly kevés reménnyel, hogy belátható időn belül ismét láthatni foglak. Ezen pár sornak csak igen kevés célja van, csupán az, hogy bebizonyítsam, mennyire szeretek véled lenni, gondolatban véled foglalkozni. Nagy lelki magányomban rólad beszélgetni, néked életfolyásomról egyet-mást elbeszélni. Tudom, hogy az elmúlt boldog napokban is szerettél rám hallgatni.

Most magamba szuggerálom ezen kegyetlen napok múlásával, hogy ha én is áldozata leszek a mostani véres barbár időnek, talán mégis sikerül édes kezedhez juttatni ezen lapokat.

Régi tervemet valósítom meg most, midőn e sorokat leírom. Nem azt akarom ezzel, hogy az átélt eseményeknek leírását adjam, mert az én átélésem most annyi sok ezernek hasonló élése. Csupán csak az, hogy azoknak, kiket egész szívemből szeretek, s akikért célom volt élni és dolgozni, egy idővel elmosódó, kicsi emléket hagyjak; ezen kívül sajnos mást úgysem hagyhatok nekik.

Az elmúlt érzésekről és gondolatokról most nem fogok írni, már csak azért sem, mivel ezek folyton ismétlődnek a mai napig. Még emlékeimnek is csak eseményes vázát akarom e sorokban röviden összefoglalni.

1914. augusztus 8-ika vasárnap volt, amikor tetőled, Édes Szívem, és Zsófikámtól{4} és Apától{5} is elbúcsúztam, midőn engem Esztergomban meglátogattatok. Midőn szemeim elől eltüntetek, zokogtam, a kevés boldogsággal töltött életemnek és egy reményteljes boldog életnek múlását sirattam akkor. (Remény! Hányszor fogom még e sort leírni; hiszen a mostani életemnek ez az egyedüli tartalma.)

Az események gyorsan követték egymást. 1914. augusztus 8-án ültünk vonatra, hogy ösmeretlen hely felé száguldjon velünk. A száguldásból csak keserves döcögés lett. Átmegyünk Budapesten, bizonytalan ideig kell várni. Nem adhatok hírt magamról. Fel a vonatra, a jól ösmert házak, a Duna, a Gellérthegy eltűnnek anélkül, hogy szeretteim közül valakit is láthattam volna. Orló,{6} Magyarország, Isten veled…

Przemysl.{7} Megérkezés 11-én este. Az éjt még a vonatkocsiban töltöttük. Rövid pihenés, Müller hadnagy parancsnoksága alatt masírozunk állandó tartózkodási helyünkre. Zuravica{8} nyomorult orosz érzelmű lengyel fészek, a lakosok ellenséges indulattal viseltetnek velünk szemben, semmit sem lehet tőlük kapni. Sok közöttük az áruló spion, a vasúti személyzetet, papjukat kémkedés miatt elfogták, sokat közülük felakasztottak. Az itt levő cselák katonaság gyáván és hamisan viselkedett, igen szívesen paktálnak az orosszal, ha lehet, megadják magukat, ezért később a honvédek közé lettek beosztva. Zuravica Przemysltől északra, mintegy 5 km távolságra van, nyomorult lengyel község!

Megérkezésünk után egy pajtában zsúfoltak össze szállásra. Azt reméltem, hogy csak egy pár napig fogunk ezen szállásunkon maradni, de tévedtem, mert egy hónapig laktunk itten, én kezdetben egy szabad fészerben, Oroszlán Vendel barátommal{9} kerestem magamnak éjjeli nyugvóhelyet, s midőn az éjjelek hűvösödtek az istállóban, később a major parasztgazdájának a konyhájában. (Az a remény, hogy hadnagyunk részéről kedvezményt vagy elnézést várhassunk, eltűnt.) Szeptember közepe táján a tüzérbarakkokban helyeztek el bennünket, legalább fedél alatt voltunk, s védve a hidegtől. Sok szenvedést okoznak az élősdiek, a piszok, a mosás és mosdás nehézsége, a fürdés hiánya.

Megérkezésünk után másnap a magunkkal hozott ásóval a földet kezdtük túrni a határban. Biz’ ez részemről kezdetben elég nehezen ment. Most három hónap után már úgy azt, mind a többi munkát is (sövényfonás, drótkerítés-csinálás, gyephordás, szálfahordás) könnyebben viselem.

Mi persze kezdetben nem tudtuk, hogy mit is készítünk tulajdonképpen. Később mindinkább kialakultak a hatalmas méretű complikált szövevényes védbástyák, lövész- és futóárkok, 8-15 soros szögesdrótkerítések.

{1} A deportálásokat 1944. július 6-án Horthy közbenjárására felfüggesztették, így a budapesti zsidóság nagyobbik része megmenekült. Vidéken a csendőrhatóságok önhatalmúlag tovább folytatták a zsidók összegyűjtését és „elszállítását”.

{2} Ugyanez történt Kertész Imrével, aki a Sorstalanság (1975) című Nobel-díjas regényében önéletrajzi hitellel írta meg regénye hősének, a közigazgatási határon kívül eső csepeli munkahelyre beosztott Köves Gyuri elfogatásának és deportálásának a történetét.

{3} A megszólított: Kornis Jenő menyasszonya, 1918-tól felesége, Löbl Gizella (1893–1969).

{4} Kornis Zsófia, Kornis Jenő húga.

{5} Löbl Salamon, Löbl Gizella édesapja.

{6} Orló: Orlov, kisközség a szlovák–lengyel határon. Vasútállomása 1918-ig a Magyar Királyság és Galícia határállomása.

{7} Helyesen: Przemyśl. (Kornis Jenő „magyaros” írásmódját megőriztük.)

{8} Zuravica: Żurawica, község Przemyśl mellett, az erődrendszer védgyűrűjének része.

{9} Kornis Jenő utólag beszúrt zárójeles megjegyzése: (meghalt Szamarkandban).