Jonathan Holt

Szöktetés

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

ELSŐ NAP

MÁSODIK NAP

HARMADIK NAP

NEGYEDIK NAP

ÖTÖDIK NAP

HATODIK NAP

MÁSODIK HÉT

TÖRTÉNETI MEGJEGYZÉSEK

KÖSZÖNETMONDÁS

Impresszum

Ahhoz, hogy egy háború igazságos legyen, három dolog szükséges.

Először az uralkodó tekintélye.

Másodszor egy jó ügy.

Harmadszor az igaz szándék.

Aquinói Szent Tamás: A teológia foglalata

PROLÓGUS

Minden évben ez volt a legszuperebb estjük, habár nehéz lett volna bárhol is megtalálni a reklámját, kivéve néhány obskúrus netes fórumot, és különleges igényeknek készült weboldalakat, amelyeken máig a kupadöntőknek vagy a rockfesztiváloknak fenntartott áradozó hangon méltatták az előző évek teljesítményeit. Nem szerepelt a velencei karnevál hivatalos programjában, noha mind szellemében, mind időzítésében elválaszthatatlan volt tőle. Sok vendég külön ezért repült ide; számukra ez az éjszaka jelentette a hivatalos ünnepet.

Éjfélkor még szinte néptelen volt a klub összeérő táncparkettjeinek száznyolcvanöt négyzetmétere és a mögöttük megbújó, szűrt világítású szobák útvesztője, ám fél egyre csaknem a parkolóig ért a sor, amely arra várt, hogy használhassa a tapintatos vezetőség által biztosított öltözőket. A parkolóban szmokingos-csokornyakkendős biztonsági őrök pipálták ki a jegytulajdonosok nevét a listából. Egy órára megtelt a legnagyobb táncparkett.

Különös látványt nyújthattak azoknak, akik nem szoktak hozzá ezekhez az alkalmakhoz. Az összes vendég karneváli maszkot viselt, voltak hagyományos, sima, fehér voltók, amelyekhez háromszögletű kalap illett, de bonyolultabb modellek is, napsugarakat lövellő műalkotások, a középkori pestisdoktorok madárcsőrű maszkjai, a tizennyolcadik század kurtizánjainak ékkövekkel kirakott álarcai. Ám a jelmez úgyszólván minden esetben véget ért az áll vonalánál. Nyaktól lefelé a bulizók hagyományosabban, a klub szigorú előírásainak megfelelően öltözködtek: a férfiakon méretre csináltatott, drága nadrág és laza ing volt, a nőkön rövid szoknya és ujjatlan felső.

Hajnali kettőre az is kiderült, miért. Hullani kezdtek a ruhák. A nők deréktól fölfelé már csak az álarcukat viselték a tánchoz. A férfiak hajlamosabbak voltak ennél többet hagyni magukon – legalábbis amíg nem csatlakoztak a táncparkett és a kisebb helyiségek között hömpölygő sokasághoz. Hátul bárok voltak, ahol döntés előtt beszédbe lehetett elegyedni más párokkal. Ám sokan egyenesen a játékszobákba mentek, ahol az intim megvilágítás színkódja mutatta, hogy melyiket milyen gyönyörnek szentelték. Volt, ahol álarcos, csupasz testek gabalyodtak szüntelenül változó csomókba. Másutt még a maszkokat is ledobták, hogy ne mérsékeljék az élvezetet.

A játékszobákban diszkréten feltornyozott törülközők, tálakban szervírozott, ízesített óvszerek és szájillatosító drazsék igazolták a klub weboldalának ígéretét, hogy ez a hely a kifogástalan higiénia mellett Európa legjobb zenéjét, megvilágítását és légkörét kínálja.

A szürketollas arany Colombinát (félálarcot) viselő, vékony női alak megállt az egyik játékszoba ajtajában. Odabent fél tucat pár szeretkezett az idegesen villogó, sztroboszkópos fényben. Szeme tágra nyílt a tollas álarc mögött.

– Csatlakozunk hozzájuk? – súgta a fülébe egy derűs hang.

A Colombina oda sem fordult. – Te nyugodtan csatlakozhatsz. Én csak nézni akarom.

A férfi a Colombina pólójának szegélye után nyúlt. – Legalább ezt vegyük le.

A lány lefogta a kezét. – Nem! Szórakozz, ha akarsz, de nem velem. Így egyeztünk meg, emlékszel?

Hátra se nézve átment a szomszéd szobához. A citromsárga fényben két nő térdelt maszkos férfiak kis körében. A lány egy darabig nézte őket, majd ment tovább.

A következő szobában vaksötét volt. Az ajtó mellé kitett közlemény arra figyelmeztette a belépőket, hogy vetkőzzenek le, és csak tapintással tájékozódjanak. A lány majdnem sajnálkozva fordult el. Egy kis bárnál megállt, hogy megnézze a nyakigláb szőkét, aki egy alacsony asztalon feküdt, mindkét végén egy férfival. Körülöttük iszogató nézőközönség ácsorgott.

– Hé, gyönyörűség! – szólította meg torokhangú angolsággal egy ember, akinek az évszakhoz képest elképesztően lebarnult, vaskosra kigyúrt felsőteste volt. – A nejem szerint dögös vagy!

A lány gyorsan, mentegetőzve rázta a fejét, és visszaindult a táncparketthez, amelynek egyik végénél, egy dobogón két hivatásos táncos, egy férfi és egy nő tartott folyamatos bemutatót. Testük fénylett az olajtól és az izzadságtól. A férfi mellkasa olyan keskeny volt, akár egy rocksztáré, de csupa szíjas izom. A lány egy darabig bámulta őket. Utánozta a mozdulataikat, belefeledkezett a lüktető zenébe.

– Szia! – mosolygott rá egy álarcos nő, aki pár évvel lehetett idősebb nála. – Jól érzed magad?

– A legjobban.

A nő közelebb hajolt. – Szükséged van valami extrára? Bogyó, koksz, olcsó cigaretta…

– Hm… Esetleg cigire.

– Vele beszélj. – Egy Trifaccia-maszkos fiatalemberre mutatott, akinek döbbenetesen szőke raszta csimbókjai voltak, és kissé elhúzódott a tömegtől. – Kérhetsz bármit. Jó arc.

A tollas Colombina hálásan bólintott, azután odanyomakodott a rasztához. – Szia! – mondta hanyagul.

A fiatalember gyorsan körülnézett, kilökte az egyik vészkijárat ajtaját, és intett a lánynak. A Colombina kilépett a vacogtató, ködös hidegbe. – Hallom – kezdte, ám csak idáig jutott, amikor erős karok kapták át hátulról. Arcáról lerántották a karneváli maszkot, és valamilyen vastag szövetből készült zacskót húztak a helyére. Két másik kéz megragadta a lábikráját, és olyan könnyedén kapták fel, mintha kirakatbaba lenne, amelyiket most visznek át egy másik vitrinbe. Előrelendítették, majd leengedték egy kemény felületre, amely besüppedt a támadók súlyától, azután gyorsan megkötözték kezétlábát, talán ragasztószalaggal. Egy furgonban vagyok, gondolta a lány. Egy furgonba tettek be. A rendőrségnek kell lennie. Ám a következő pillanatban észbe kapott, hogy az olasz rendőrség sose húzna csuklyát a fejére. – Apa? – szólalt meg tétován, épp mielőtt csuklyástól körbetekerték volna a fejét a széles ragasztószalaggal, belefojtva a megkésett sikolyt. Halálra rémülten dobálta magát, mint a szárazra vetett hal, de túl szorosan megkötözték ahhoz, hogy kiszabadulhasson.

Ajtók csapódtak, a furgon elindult. Fél percig sem tartott a dolog.

Egy kéz lefogta. A füle mellett megszólalt egy férfihang. Előbb olaszul burukkolt néhány szót, majd átváltott zsírosan idegenes kiejtésű angolra.

– Maradj nyugton, Mia. Maradj nyugton, ígérem, akkor nem lesz semmi bajod.

Tudja a nevemet, döbbent rá a lány, és ez a gondolat ijesztőbb volt mindennél, ami eddig történt. Zsigerei görcsösen összehúzódtak, azután elengedtek. Akárhogy erőlködött, nem tudta tartani a hólyagját. Azután az orra körül valamilyen édes illatú folyadék áztatta át a csuklyát, és őt elborította a feléje rohanó sötétség.

ELSŐ NAP

EGY

Aldo Piola, a velencei Carabinieri ezredese olyan hirtelen ébredt, hogy először azt sem tudta, hol van. Mellette fehér négyszög villogott a sötétben, és bádoghangú sláger szólt. Felismerte Pink számát, amelyet a kilencéves fia hallgatott mostanában, és bosszankodott. Claudio nyilván jó viccnek hiszi, hogy megváltoztatja a csengőhangot, vagy inkább, gondolta váratlanul feltörő, bűntudatos gyengédséggel az ezredes, abban reménykedik, hogy ezzel fölkeltheti elfoglalt apja figyelmét.

Kitapogatta a mobilt, mert a kanapé mellett nem volt lámpa. – Pronto?

– Ezredes, itt Saito. Elnézést, amiért ilyen rosszkor zavarom.

Piolának fogalma sem volt, hány óra van, de ha valami olyan komoly, hogy a generale di brigata telefonáljon miatta, akkor aligha számít az idő. Csak annyit felelt: – Nem gond.

– Parancsot kaptunk, hogy ellenőrizzünk egy vicenzai nyomozást. Emberi maradványokat találtak azon az új amerikai támaszponton, amelyet most építenek.

Piolának feltűnt a sajátos fogalmazás. Nem „holttest”, hanem „emberi maradványok”. – Ki találta őket?

– Egy helyi fiú, valamilyen tiltakozó. Ezért telefonálok ilyen hülye időpontban. Sajnos, ideát nincsen senki magával egyenrangú. Serti kiképzésen van, Lombardót máshova vezényelték. – Saito tábornok habozott. – Céloztak rá, hogy főtiszt legyen, hadd lássák, milyen komolyan vesszük a dolgot.

Szóval politika. Ha az amerikai hadseregnek is köze van hozzá, akkor nem is csoda. – Ha már a parancsoknál tartunk, nyilván tudja, hogy jelenleg adminisztratív ügyekkel vagyok kénytelen foglalkozni. – Beszéd közben az ajtóhoz ment, felkattintotta a villanyt. Előugrott a sötétből a kanapé, rajta a fia egyik megunt AC Milan paplanja, és a bútor karján egyensúlyozó ébresztőóra. Hajnali fél öt múlt két perccel. Piola a válla meg a füle közé ékelte a telefont, és a nadrágjáért nyúlt.

– Valóban. Nézze, Aldo, megmondom őszintén, éppen ezért gondoltam magára. Egy gyors és profi nyomozás, egy tapasztalt tiszt irányításával, erre van itt szükség. Ne menjen rá túl sok idő. Az sem árt, ha az amerikaiak szólnak a belső ellenőrzési osztályon egy jó szót.

– Értem. Köszönöm. – Valami rebbent a folyosón, egy hálóing surrant be az ajtófélfa mögé. Gilda, a felesége az. Hallgatózni próbál. – Uram – tette hozzá Piola, tisztázva, hogy munkáról van szó. A hálóing eltűnt.

– Köszönöm. Megy magáért az autó. Majd tájékoztasson, jó?

Mire Piola letette, a felesége visszafeküdt az ágyba, az ajtót is magára csukta. Az ezredes halkan kopogtatott. – El kell mennem – mondta a deszkán át. – Viszlát este, jó?

Gilda nem válaszolt.

Hogy csak annyira zavarja a családját, amennyire okvetlenül muszáj, lement az utcára várakozni. Remélhetőleg a járőrnek lesz annyi esze, hogy ne használja a szirénát. Ma különösen sűrű volt a caìgo, a köd, amely ennek az évszaknak a legtöbb éjszakáján elborította Velencét és Veneto tartományt. Előző nap sodródott be Velencébe a tengerről, végigosont a csatornákon és kistestvéreiken, a riókon, bebújt a járdákon és a küszöbökön át a kerengőkbe és az udvarokba, és ami délután négy körül még híg pára volt a levegőben, az a szürkülettel nyúlós, kísérteties miazmává alvadt, amely lefojtotta a templomi harangozást, és a gyermekláncfű gömbjére emlékeztető, elmosódott nimbusszal ruházta fel az összes utcai lámpást. Sós, dermesztő hideget hozott magával, a lagúna és az Adriaitenger hidegét, úgyhogy Piola jól felhúzta a viharkabátja cipzárját. Normális esetben civil ruhát viselt nyomozásokhoz, de mivel ennek köze volt az amerikai haderőhöz, a carabinierék szolgálati egyenruháját választotta, a sötét nadrágot, a fényesre kefélt cipőt és a sötétkék viharkabátot, amelynek gallérján három ezüst csillag lebegett egy háromtornyú várkastély fölött. Nem mintha az amerikaiaknak imponálna a rangjával, de nem árt emlékeztetni őket arra, hogy hozzájuk hasonlóan a carabinieréké is katonai szervezet. Ezredesi sapkáját a hóna alá csapta. Csak ne felejtse ott, ha egyszer letette. Általában ez történt vele.

Szerencséje volt: az autón forgott a kék lámpa, de nem szirénázott. Adelmio, a sofőr, olyan figyelmes volt, hogy még kávét is hozott. Piola felhajtotta az apró doboz tartalmát, és elégedetten állapította meg, hogy nem sajnálták belőle a grappát.

– Ki van odakint? – kérdezte vezetés közben.

– Hapadi doktor, uram. Ő telefonált. Meg még páran közülünk, azt hiszem, a helyi fiúk.

– Tud valamit róla?

Adelmio vállat vont. – Nem sokat. Egy csontváz, mint hallottam. De a felvonulási területen volt, és a tiltakozók találták meg, így hát…

Piola megértően bólintott. A használaton kívüli Dal Molin repülőtérre tervezett új amerikai támaszpont, alig néhány kilométernyire a Caserma Ederle bázistól egyike volt Észak-Olaszország legnagyobb építkezéseinek, amelyhez csak a velencei lagúna viharzsilipje volt fogható. Mindkettő számos vitát gerjesztett, ám a Dal Molinnál a viták hamarosan átcsaptak valami komolyabb dologba.

Sok helybelit már korábban is zavartak a városuk körül az amerikai katonai létesítmények, amelyek között egyformán volt földalatti rakétasiló és gépjárműpark. Másokat az bőszített, hogy az amerikaiak, akiknek olaszországi jelenlétét a II. világháború idején kötött titkos egyezség szentesítette, láthatólag képesek voltak megkerülni az építkezéseknél szokásos kötelező eljárást. 2007-ben százötvenezer ember alkotott élő falat kézen fogva a vicenzai óváros körül, amelyet az UNESCO a világörökség részévé nyilvánított, így mutatva, hogy megvédik a városukat. Az új támaszpontról kiírt népszavazást rejtélyes módon az utolsó pillanatban fújta le a bíróság, de a vicenzaiak nem engedtek, folytatták a tiltakozást, sőt, állandó „béketábort” hoztak létre a felvonulási terület szomszédságában. Ez nem akadályozta a munkát, amelyet a helyi sajtó szerint rekordidő alatt óhajtottak befejezni, ám Piola biztosra vette, hogy mindkét fél fontosnak tekinti majd a Carabinieri részvételét a nyomozásban.

Ha valóban csontváz – ami megmagyarázná Saito hivatkozását az „emberi maradványokra” –, természetesen lehet ókori, és ebben az esetben nincsen szükség nyomozásra. Csontvázak gyakran kerültek elő az építkezéseknél Venetóban, amely sűrűn lakott terület volt már Róma előtt. Ám Piola azt is tudta, hogy a venetói vizenyős talaj hónapok alatt leeszi a csontokról a húst, és a maffia elég régen preferálja az építkezéseket az áldozatai eltüntetésére. Így hát okosabb lesz tartózkodni a feltételezésektől.

Körülbelül negyven percig tartott az út. A Vicenza Ovest leágazásnál elhagyták a kihalt A4 sztrádát, és végigrobogtak a Viale del Solén.

A köd valamennyire megritkult, ahogy beljebb jöttek a szárazföldre. Piola egy-egy pillanatra láthatta a régi repülőteret. A felvonulási terület nagy részét deszkapalánk zárta el, ami ellenállhatatlan csábítást jelentett a plakátragasztóknak és a graffitiseknek. Az amerikaiakat szidalmazó jelszavakat – Vicenza Liberà! No Dal Molin! Fuori Dalle Balle! – ki-kitakarták a ropogós fekete öltönyben mosolygó férfiak plakátjai. Közeledtek a regionális parlamenti választások, és ezek a tévé-celeb-arcok voltak a képviselőjelöltek. Ám a kapukon és a helyenként drótkerítéses szakaszokon át azt is látni lehetett, mi van odabent. A felkavart sár dermedt hullámai, a fürtökben ácsorgó toronydaruk, amelyeknek a csúcsa mesebeli babszárként tűnt el a ködben, azt bizonyították, hogy ugyancsak siettethetik az építkezést. Ám a legfeltűnőbb a színes füst három hatalmas dugóhúzója volt, amelyek zölden, fehéren, vörösen szálltak az égnek, egyetlen óriási, izzó olasz lobogóvá festve át a ködöt.

– Azt hallottam, hogy a tiltakozók jelzőrakétákat lőttek fel – mondta Adelmio. Kéken lüktető fényre mutatott a látóhatáron. – Azok leszünk mi.

A deszkakerítés „G-kapunak” kinevezett hézagában meg is találták a két carabiniere járőrkocsit. Az egyiknek a tetején még mindig nem kapcsolták ki a villogót. Az egyenruhás appuntato tisztelgett az autóból kikászálódó Piolának, akihez odasietett egy zöld-szürke amerikai gyakorlóruhát viselő férfi, és egész tűrhető olaszsággal üdvözölte.

– Piola ezredes? Pownall őrmester, katonai rendőrség. Én kísérem el a helyszínre. Lenne szíves felvenni ezt? – Nyújtotta a fluoreszkáló mellényt, a védősisakot, és a zsinórra erősített, laminált kártyát, amelyre az IDEIGLENES LÁTOGATÓI BELÉPŐ szavakat nyomtatták. Piola szó nélkül beöltözött, majd követte Pownallt a várakozó terepjáróhoz.

Már a rázós terepen zötyögtek és csúszkáltak, amikor ismét megszólalt az őrmester. – Semmit sem mozdítottak el, semmin sem változtattak. A maguk orvosai kábé egy órája érkeztek.

– Mikor fedezték fel a maradványokat?

– Kábé kettő harminckor. Volt egy illetéktelen behatolásunk – a tiltakozók levágták a lakatot, és felfeszítettek egy kaput. A kapukat felszerelték riasztóval, a kameráink éjszaka is látnak, vagyis felkészültünk rájuk. Fellőtték ezeket a jelzőrakétákat, amiket lát, felfestettek pár graffitit, azután szétváltak. Ketten odaláncolták magukat a darukhoz – ez a legnagyobb gondom, ipari alpinistákat kell hívatnunk, hogy levágják őket. Az embereim követtek egy másikat az egyik 319D-hez, vagyis egy ilyen nagy kotrógéphez. Mire utolérték, javában telefonált a rendőrségnek, hogy egy csontvázat látott a kanálban. Az egyik rendőr odament ellenőrizni, és kiderült, hogy a tiltakozó igazat beszélt, vagy legalábbis volt ott egy csontváz.

Piola figyelmét nem kerülte el a célzás. – A többit nem hiszi el neki?

– Hát, uram, nem akarok elébe vágni a vizsgálatuknak, de a kamerákkal láttuk, hogy egy nagy sportszatyor volt nála, amikor betört. Lehetségesnek tűnik, hogy magával hozta a csontvázat, ő maga dobta bele a kanálba, azután jelentette, abban a reményben, hátha így feltarthatja az építkezést. – Lapos pillantást vetett Piolára. – Már meg ne sértődjön, ezredes, de az olasz bürokrácia hírhedten lassú tud lenni, és nem ez lenne az első eset, amikor a tiltakozók megpróbálták ránk uszítani a hivatalt. Ezért intéztük el, hogy ne a rendőrök, hanem a csendőrök vezessék ezt a nyomozást. Maguk mégis megértik, hogy itt katonai ütemterv szerint dolgozunk.

Piola úgy döntött, hogy megkerüli az egyenes választ. – Korábban is betörtek már a tiltakozók?

– Nem. Ez az első alkalom, amióta elkezdődött a transzformálás.

– Transzformálás?? – visszhangozta Piola.

Pownall vállat vont.

– Ezt a nevet adta neki a konzorcium. Nyilván maga is látja, miért. Ez jóval több egy szabványos építkezésnél.

Piola nagyon keveset látott belőle. A dzsip reflektorainak fénycsóvái elszürkültek a ködrongyoktól. Balra mintha buldózerek sejlettek volna a ködfüggöny egyik résében, de a látszat csalt; még legalább egy percbe telt, hogy a terepjáró odaérjen hozzájuk.

Mialatt követte Pownall őrmestert a gépek felé, óvatosan rakosgatva a lábát a sárban, hogy lehetőleg kímélje a cipőjét, rájött, miért zavarta meg a távolság. A szerkezetek irdatlanok voltak, legalább kétszer nagyobbak a normális gépeknél, maga a kerekük embermagasságú. A legközelebbinek az ajtajára valamilyen graffitit mázoltak, egy fekete kört, és benne egy A betűt, olyat, mint az anarchisták emblémája, csak ezen egy kisebb D és M is megbújt az A szárai között. Nemrég készülhetett, mert a folyós festéknek még nem volt ideje megszáradni a nyirkos levegőben.

A markológép akkora volt, hogy Piolának létrára kellett másznia, különben nem láthatott volna bele a kanálba. Két fehér ruhás alak kuporgott a törmelékben, valamilyen csontokat vizsgálgattak egy hordozható ívlámpa fényénél. Piola kortól megbarnult koponyát látott, és alatta a bordakosár íveit. Mellette egy lábszár hevert, amelyről még mindig nem esett le a lábfej.

– Jó reggelt, dottori! – üdvözölte őket Piola. Az egyik orvos felnézett.

– Ó, ezredes, már kezdtem azt hinni, hogy nem is látjuk reggeli előtt. – Hapadi hangját letompította a maszk.

– Nem is értem, miért vagyok itt. Mármint miért nem inkább egy helyi. Mit tudnak mondani nekem?

A patológus lehúzta a maszkját, felállt, és nyújtózkodott, mert elmerevedett a háta. – A medenceméret alapján azt mondanám, hogy férfi. A DNS-vizsgálat majd igazolja – mitokondriálisat kell alkalmaznunk, nincs elegendő zsírszövet egy hagyományos elemzéshez.

Piola bólogatott, noha a felét sem értette ezeknek a technikai részleteknek. – Van valamilyen elképzelésük, hogy mikori?

Mindketten tudták, hogy ez a kulcskérdés.

– Nos… – kezdte óvatosan Hapadi – kétlem, hogy a mediaevumnál korábbról származna. De nem is friss, mert ahhoz túl egyenletes az elszíneződés. Vannak elemi szálak, amelyek segíthetnek, vélhetőleg egy khaki zubbony maradványai, és érdekesen torzult a bal csuklója, ami utalhat gyermekparalízisre még a védőoltás előtti időkből. Feltűnőem sorvadt lehetett a bal keze. Őszintén megmondom, a csontvázak datálása külön szakma. Majd keresnem kell valakit, aki nálam járatosabb a tesztekben.

– Mit gondolnak, hogy került ide?

– Úgy néz ki, mintha bedobta volna valaki, aki a földön állt: a csontok egyértelműen a törmelék tetején vannak, nem benne. Gondolom, a combcsont a becsapódás miatt vált le a medencecsontról.

– Tehát akár két órája is bedobhatták ide?

– Lehetséges. Tisztában vagyok vele, hogy ez a hipotézisük. – Piola érezte a gyanakvást az orvos hangjában. – Ám ez elég könnyen bizonyítható vagy cáfolható.