Mariana Gorczyca

Az utolsó ütés

(regény)

Noran Libro

Tartalom

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Jegyzet

Impresszum

Az úton bármikor elindulhatunk.

Vladimir Nabokov

…az út és a haladás között logikus és szerves összefüggés van.

Andrei Pleșu

…vajon az idő egyenes vonal, amely egyetlen irányba – a jövőbe – vezet, vagy lehet olyan kanyarulata, amely egy korábbi váltónál tér vissza a fővonalra?
…jobb reményteljesen haladni, mint megérkezni (…) Ha az út végére érnénk, az emberi lélek elsorvadna és meghalna.

Stephen Hawking

Előszó

2009. júliusban láttam először golfpályát. Göteborgtól harmincöt kilométerre, Öijarednél.

Miután letértünk az autópályáról és egy sűrű erdőben kanyargó keskeny úton haladtunk tovább, majd egy tölgyekkel szegélyezett úton, ahol összeértek az ágak a fejünk fölött, és amikor már valamennyire megbarátkoztam a hellyel, Pia Orrgren, akinek a kocsijában ültem, azt mondta: a következő könyvem szoros kapcsolatban lesz majd a golffal. Átadott egy hetes iront, kesztyűt, egy kis vödröt az edzőlabdákkal, és amíg néhány nyári teendőjét elintézte, engem a driving range-re küldött játszani.

A fejemben a golfot jelentő kulcsszavak felsorakoztak egymás után, ahogy (minden technikai tudás nélkül) elütöttem a labdákat: játék, útvonal, gyaloglás, természet, leckék.

Adalék: először éreztem úgy, hogy elbeszélőként belehelyeztek valamibe, ami nem mondható el rendesen élőszóval. A fejemben összekeveredett a green fűszálainak, a bunker homokszemeinek és az előttem lévő faleveleknek a hangja. A kapott ütőnek is megvolt a saját története, amit a gripjét szorító kezemen át továbbított nekem. Mivel a Pia és a saját némettudásom nem volt elég jó egy bonyolultabb beszélgetéshez, amikor visszatértem a Gothia Tower szállodába, ahol évek óta otthonosan érzem magam, késztetést éreztem, hogy gyorsan beírjam a laptopomba azokat a hangokat, amiket a golfpályán hallottam, aztán megnéztem az üzeneteimet, és végre helyreállt a lelki békém.

Romániába visszatérve kiderítettem, hogy milyen golfpályák vannak nálunk, alaposan áttanulmányoztam a játékszabályokat és a szaklapokat.

2010-ben Gyulafehérváron tartották a Kortárs román regény című kollokviumot, csak néhány kilométerre a golfpályától, ahol éppen verseny folyt. Arra vágytam, hogy közelről lássak egy menetet, és a tizedik lyukhoz érő csoporthoz mentem. Megengedték, hogy csatlakozzam hozzájuk. Nagyon jól játszottak, szédítően jól a kezdőhöz képest, aki voltam. A játék megkövetelte koncentráció közben az egyik versenyző szakított időt arra, hogy minden ütés után elsorolja nekem az okokat, amik oly széppé teszik ezt a sportot, a technikai kérdéseket, az alsópiáni pálya építésének emlékeit. Nem ismert, én sem ismertem őt. Csak később, amikor kezembe került a Golf Lifestyle magazin egyik száma, jöttem rá, hogy az oktatóm nem volt más, mint Viorel Coman, akkoriban országos golfbajnok, az 1989-ben Paul Tomiţa alapította klub játékosa.

A fejemben fokozatosan épülni kezdett a könyv, a két főszereplő sorsával: a tizennyolc fejezet, összesen ennyi lyuk van egy teljes golfpályán.

Később a kolozsvári Carpaţi cukrászdában találkoztam Irina Petrașsal, és talán nem véletlen, hogy eddig írt könyveim mind ehhez a városhoz kötődnek. Amikor a regényem tervéről beszéltem neki, azt javasolta, helyezzek el a szövegben valamilyen nyelvi labdát, egy szót, amivel kezdem és befejezem a könyvet, esetleg az összes fejezetet. „Még akkor is, ha erőltetettnek tűnik” – győzködött Irina. Megtetszett az ötlet. Mivel a regényem eleje már megvolt, és az első szó az óra, úgy láttam, illik hozzá. A szónak van ugyanis valamilyen éteri hangulata, röpte, végül a gurulása betöltheti a regény tér- és időbeli koordinátáit. Sokszor mégis helyettesítettem az „órát”, hiszen a golfjátékban is előfordul, hogy a kezdő labda eltűnik – a fűben, a vízben, az erdőben.

Egy idő után (amikor már körvonalazódott néhány fejezet), tényleg golfozni kezdtem, megértettem, hogy jelölik ki a pályákat: vannak, akik az egyik szakasz útvonalán egyik irányba haladnak, míg mások a szomszédos szakaszon ellenkező irányból szembejönnek, olykor csaknem párhuzamosan, máskor éppen csak feltűnnek.

Így született a történelmi fejezetek beiktatásának ötlete. Távolodás és visszatérés. Ha a románok (a regény szereplői is) 1989 után ezrével mennek Romániából Olaszországba (és nem csak oda), miért ne térnék vissza az időben oda, amikor a rómaiak az Itáliai-félszigetről (és nem csak onnan) Erdélybe jöttek?

Azt is tudtam, hogy a történelemben milyen fontos a nézőpont, és annak a hangja, aki elbeszéli, hogy mi és hogyan történt. És így az elbeszélésem jelen idejű szereplőjének, Oidsu Issacnak lett egy megfelelője, Cassius Dio. A történetemben részt vesz a 101-es hadjáratban, és vele járom végig Traianus és római hadseregének képzeletbeli útját Rómától addig a helyig, amelyet ma Romániának nevezünk, és keresem Traianus oszlopának a hiányzó részleteit. Tetszett a név visszafelé olvasásának játéka. Eredetileg a két szereplőmet Lucasnak és Davidnak hívták, a bibliai nevek más nyelven is könnyen kiejthetők, és öt betűből álltak, előző regényemben ez a szám is fontos volt. Később önkéntelenül az az ötlet is megfogant bennem, hogy a három római fejezetnek, Cassius Dio történetének legyen egy ellenpárja az elbeszélés jelen idejében. És így, visszafelé olvasva adódott az Oidsu Issac, vagyis lemondtam Davidról.

Tulajdonképpen az emberiség egész történelme bizonyos útvonalakból szövődött össze, és a demarkációs vonal a mieink és tieitek, a jók és rosszak, a nyertesek és vesztesek, a támadók és megtámadottak között a különböző helyzetek kontextusában átjárható.

A pillanat, amikor a könyvtárban A mester és Margaritát kerestem. Segítségként újra akartam olvasni, és Mihail Bulgakov diszkréten figyelte beillesztéseknek nevezett epikai műveleteimet.

Mivel a két főszereplőm golfjátékos, a játék alatt született az az ötletem, hogy az elbeszélés jelen ideje az egyik jelentős nemzetközi turnéra essék. Ezért a regény gerincét a főszereplőknek az Augusta Mastersra érkezése és egy héttel későbbi távozása képezi. Eközben lezajlik a verseny, saját emlékezésük és találkozásaik. Az őket kísérő női szereplőnek szándékosan csak diszkrét epikai szerep jutott. A klasszikus Erosnak, a férfi és nő közöttinek, ebben a regényben nincs akkora tétje, mint az Erotikus induló ritmusában volt. Ebben, a harmadik regényemben az idős-fiatal kapcsolat foglalkoztatott. Már első regényemben – A kedvet nem lehet megszervezni, az magától jön – is érdekelt, de ebben a paideea pont olyan, amilyennek Platón a Lakomában leírja, beleértve két férfi, a mester és tanítvány bonyolult viszonyát.

Most, hogy ezeket a sorokat írom, önkéntelenül eszembe jut, hogy Abe Lucas valami fontosat ad át Victor Eremitától és Tiberiu Vánkytól.

Köszönet Irina Petrașnak az ötletekért és a kitartó türelemért!

Köszönet Románia profi golfjátékosának, Viorel Comannak a tájékoztatásért, a technikai részletekért és javaslatokért!

Köszönet svéd barátaimnak, Pia Orrgrennek és Stefan Albrechtsonnak. Feltétlenül találkoznom kellett velük, hogy ez a regény megszülessen.

És köszönet a Fennvalónak ezért a „flight”-ért, hogy ők négyen velem tartottak ezen az úton.

Kolozsvár, 2013. február 14.

Első fejezet

Három óra felé járt, amikor Issac kilépett a hotelból. Egy nagy turné kezdetének szokásos hétfői napján. Az Augusta Masters vitathatatlanul a Nagy Turné. Az Augusta Regional Airport at Bush Fielden Abe Lucas profi golfjátékos és a caddy Oidsu Issac együtt szállt ki a repülőből. Velük volt Lucas kedvese, az utóbbi két évben a híres játékost ő is elkíséri fontos turnéira. Ramona Mannak hívják, de Lucas csak Ramónak becézi. Amikor a turnékon bemutatja ismerőseinek, csak ennyit mond: Allow me to introduce my Ramo. A birtokos esetből nem derül ki világosan, hogy a felesége, a menyasszonya vagy a kedvese. De nagyon gyöngéden ejti ki, hogy my Ramo.

Issac képtelen volt egy percet is várni, pedig Lucas azt mondta, hogy csomagoljon ki, és pihenjen, tévézzen ötig, amikor az első szakasz tee boxánál találkoznak. A pálya megtekintése nemcsak feladatot jelent számára, hanem igazi örömöt is. Ha a versenyben csupán az ütések egymásutánja és a megfelelő ütők adogatása miatt van szükség az éberségére, a játék előtt, amikor felméri a pályát, úgy érzi, hogy különleges viszonyba kerül vele. Volt ideje kedvére megszemlélni nemcsak az útvonalat, a fű nyírását, minőségét, növekedési irányát, a vízfelületeket, hanem teljes egészében a tájat is. Mohón, boldogan beszívta a levegőt. Élt, és ő is annak a helynek az élővilágához tartozott. A golfpályákon a lyuk előtti bunkerban az apró homokszemek és a green apró fűszálai mind ugyanazt a tiszta, friss, erőteljes levegőt szippantották be.

Issac gyanította, hogy Lucas szobájában éppen most kerül sor a nagy turnék előtti szokásos szexpartira. Utána az esetleges önmegtartóztatás Lucasnak pont akkora nyeremény, mint a trófea. Így töltődik fel lendülettel. A női test szenvedélyes ölelésével.

Ami Issacot illeti, sokszor elgondolkodott a saját életén. Tudatosult benne a maszkulin és a feminin része. Tudta, hogy az ellenkező nemmel való kapcsolataiban ő a stabil, à la longue partnert részesíti előnyben. Akárhogyan is, szereti azt gondolni, hogy senkivel sem érhet el az első szexuális élménye szintjére. Nem vetkőzik le akárki előtt. Nem esik kétségbe, ha hetek telnek el anélkül, hogy az ágyát valakivel megosztaná. Gyakrabban maszturbál. Sőt meggyőződése, hogy Pazza kivételével intim kapcsolatban egyetlen nő sem nyújthatna neki olyan erőteljes orgazmust, mint a fantáziálását követő maszturbáció. Nem kell ehhez felnőtt filmeket néznie. Nem keres rá az interneten a forró oldalakra. Nem vásárol Playboyt a repülőtereken. Van néhány kedvenc testhelyzete (a másik főszereplő mindig Pazza), ezeket felidézi, nem kellenek hozzá pornólapok. Viszont az otthoni könyvtár képzőművészeti albumaiból összegyűjtötte az aktokat, egymásra tette őket, és rekonstruálta a testi jelenetek csodás éjszakáit, az önkívület csúcspontját és az erotikus érzések elmélyülését. Unamuno, Leonardo, a névtelen kínaiak, Fragonard, Toulouse-Lautrec, Giulio Romano, ők és mások szorosan egymás mellett a könyvespolcon, csak úgy, maguktól, anélkül, hogy ő bármit ajánlana. Az albumok a könyvesboltokban akadtak a kezébe, és ő kényszeresen megvásárolta őket, de a legtöbbet ki se nyitja, nem gyönyörködik bennük mohón vágyakozva.

Issac olykor visszapillant, mint az idős emberek. De számára ez a visszapillantás nem mérleget, túlélési formát jelent, mivel megfogyatkoztak a hozzátartozók és az ismerősök. Nem. Issacnak a visszapillantások a lendülete rugói. Nézzenek meg egy magasugrót. Egyet hátralép, majd ugró lépésekkel, hosszan begyakorolt ritmusban a léc fölé ugrik. Észrevette például, hogy talán a golf miatt, vagy tán más miatt egyre kevesebbet dohányzik. És nem volt könnyű legyűrnie tizenkét éves korában kialakult káros szenvedélyét.

A szülei Olaszországba mentek dolgozni. Miután megszűntek a kommunista állami gazdaságok, az apjából, másokkal ellentétben, hiányzott a kellő rátermettség, hogy valamilyen bizonytalan vállalkozásba fogjon, és az elsők között külföldre ment. Átképezte magát: agronómusból hidegburkolóvá. Róma környékén vállalt csempézést, hidegburkolást, aztán Torinóban megint átképezte magát. Egy olyan csapattal aszfaltozott, ahol csak a főnök volt olasz. Dolgozott, és a pénzt hazaküldte. De hat hét alatt a Western Unionon keresztül küldött pénz majdnem mind elfogyott. Hallotta a telefonos veszekedésfoszlányokat és az anyja panaszkodását, aki szintén elvesztette a munkahelyét. A telefonbeszélgetések szemrehányásokba torkolltak, hogy a férje már nem szereti, de ő nem tud nélküle élni, mondja meg, ha már mást szeret. És az anyja hangja ilyenkor siránkozásból hirtelen élesbe váltott: „Vigyázz magadra, Traian! Feleséged van, és gyermeked!” Issac örült, amikor az apja elment. Azt jelentette, hogy mostantól az anyja minden figyelmét neki szenteli. Gyűlölte az esti jeleneteket, amikor a szülei a konyhában enyelegtek, vagy korábban küldték őt lefeküdni.

Vagy három hónap múlva, egyik pénteken, az anyja füstölt húsos, tárkonyos bablevessel, a kedvenc ételével várta haza az iskolából. Egy darabig figyelte, hogy nem szürcsöl-e, egyenesen ül-e, a könyöke a teste mellett van-e. „Én is elmegyek Olaszországba.” Az anyja hangja ércesen csengett, elhárított volna bármilyen megjegyzést, amit egy nemsokára tizenkét éves gyerek felhozhatott. „Nagymamával és nagypapával maradsz.” „Jó, de a nagymamáék Alsópiánban laknak, mi pedig Szászsebesen.” „Majd ideköltöznek, úgyis jön a tél, és nincs, mit csinálniuk a kertben. Itt cirkófűtés van, meleg, és minden hónapban küldünk valamennyi eurót. Én is keresek munkát. Aki nem fél a munkától, feltalálja magát. És nem kell iskolát váltanod. Gondolkoztam, itt vannak a barátaid.” Tehát gondolkozott. Vajon mikor döntötte el? „Nézd csak, hazahoztam neked néhány leértékelt könyvet a városi könyvtárból. Ott vannak a szobádban, a polcodon. A Moromete család, Ion, Delírium, A legszeretettebb ember. Kicsit rongyosak, de attól még elolvashatod. Az Akasztottak erdeje és a Prokusztész ágya az étkezőben van, a polcon. Ezek kellenek majd az iskolában, a gimnáziumban. Tetszeni fognak.” Hülyeség. Múlt télen a nagyanyjával és a nagyapjával átlapozták őket. Egyik se tudta lekötni tíz oldal után, csak A legszeretettebb… Az anyja mindig hozott haza könyveket a városi könyvtárból, amíg ott dolgozott. Meggyvágók. Átlapozva. Tamás bátya kunyhója. Átlapozva. Robinson Crusoe szintén. Ivanhoe ugyanúgy. A Harry Pottert Issac csak egy gyulafehérvári könyvesbolt kirakatában látta, de a családja számára elérhetetlen áron. Az anyja bölcsészhallgató korában vásárolt könyvei a nappaliban egy egész falat betöltöttek. De neki csak a párbeszédekhez volt türelme. Ahogy elkezdődött egy leírás, máris továbblapozott. Este nyüzsgött, nem volt türelme. Játszani akart, de ha körülnézett, semmi játékot nem talált. Az elemi iskolák évzáró ünnepségein első díjként nyert kisautók már rég elromlottak, vagy odaajándékozták a Kombinátban dolgozó moldovaiaknak. Csak egy árva ólomkatona strázsált még görnyedten egy megsárgult könyvkupacon. Több is volt belőle, de bélyegre cserélte. Hogy, hogy nem, ez a római katona megmaradt, bal kezében a pajzsával, a jobban a felemelt lándzsájával. De milyen játékot lehet kitalálni egyetlenegy katonával? Ezt csak bámulni lehetett.

Volt tévéjük, de a műsorokon a nagymama és a nagypapa veszekedett. Tulajdonképpen egész nap veszekedtek. Mintha már nem bírnák egymást. A nagyanyja folyton odamondott valamit, amit a nagyapja se hagyott szó nélkül: „Te mindig olyan nagyokos vagy. Mit mondjak?” És lemondóan legyintett. A vita egyik kirobbantó oka éppen Issac neve volt. Őt különösebben nem érdekelte. Ezen a néven szólították, ahogy ezen a helyen élt, és ebben a családban. Mint minden gyerek, természetesnek tartotta azokat a tényeket, amiken úgyse tudott változtatni. De a nagymamája (Ipa néni, ahogy a szomszédok hívták), kiváltképpen, amikor kénytelen volt behívni őt a tömbház előtti játékból, jól elnyújtva az első szótagot, a másodikat viszont hangutánzó szemrehányásként lövellve a férjére, ezért is az urát hibáztatta: „Mert te bátorítottad a leányunkat, hogy hozzámenjen Traianhoz. És ő az anyakönyvvezetőnél erőnek erejével beíratta ezt az Issacot. Mert arra nem gondolt, hogy ha az anyja el akarja altatni ezt a gyereket, mit mond majd neki, azt, hogy Issac kincsem? Hallod, téged Traiannak hívnak, de ha a magyarok megkaparintják Erdélyt, jól kiforgatják majd a nevedet, és te mégis ilyen bozgor nevet adsz ennek a gyereknek. Ki tudja, miféle magyar ringyója lehetett Nagyváradon, amíg ott katonáskodott! És a leányunk, mint valami hülye: »Anyu, ha Trăienelnek ez tetszik…« – és a nagyanyja száját biggyesztve utánozta az anyját. Egy-egy ilyen sértegetés után a nagyanyja órákig sírt, fájt vagy majdnem »széthasadt a feje«”.

Egyik este a nagyapja elküldte a boltba sörért egy piáni szomszédnak, aki mindenféle apróságot hozott nekik faluról. A kinti villanykörte gyér fényében néhány srác támaszkodott a bolt falának. Az egyik nyolcadikos cigarettával a szájában. „Gyere csak, Issac! Ha neked adom a csikket, mit adsz érte?” Issac érezte, hogy ez beugratós kérdés. Nem nagyon tudott rá megfelelni. Zavarba jött, de ezt nem hagyhatta annyiban. Másnap az iskolában mindenki rajta röhögne. Bement a boltba, és a sör mellé vett egy csomag cigarettát is. Amikor kijött, odalépett a vagányhoz, kibontotta a csomagot, nem tudta, mit csináljon a kezében lévő celofánnal, hanyagul eldobja, vagy minél fesztelenebbül keressen egy szemétkosarat. Végül a zsebébe gyűrte. Megpróbált nyugodtnak látszani, és a vagány szemébe nézni. „Adj tüzet!” Azon az estén a gyéren világított negyed üzletének fala két-három órán át a szórakozásuk díszletéül szolgált, a nálánál nagyobb fiúkkal nagyobb lányok is voltak. Káromkodásokkal és felkiáltásokkal kevert dumájukból, rövid, nem igazán árnyalt mondataikból Issac többet megtudott mindarról, amit a szüleitől kellett volna megtudnia.

Ehelyett a szülei, főleg az anyja, azt mondták, vegye komolyan az iskolát. „A legfontosabb, hogy tanulj. Mindennap úgy gyere haza az iskolából, hogy valamivel többet tudsz.” Emilia sokszor Olaszországból is faggatta telefonon: „milyen házi feladatod van mára?”, és ő pontosan megmondta: fizikából a gravitáció törvénye, románból a kommunikáció eszközei, angolból az indefinite article és történelemből Dacia meghódítása a rómaiak által.

Sok tanulnivaló volt, de nem panaszkodott. Szeretett volna részt venni a történelem tanulmányi versenyen, úgyhogy egyik leckéjét se csapta össze.

A történelem volt a kedvenc tantárgya.

– Oidsu Issac, mi is volt mára feladva nekünk? (A történelemtanár többes szám első személyben beszélt) – kezdte fraternizálva a tanár.

Az anyja nem volt otthon, hogy kikérdezze. Úgyhogy az alsó tagozaton szokásos kikérdezés nélkül is meg kellett felelnie.

– Mára a dákok és a triumvirátus volt feladva. Menjek a táblához, tanár úr?

Dacia térképe előtt Issac kissé gyorsan, mert nem akarta, hogy félbeszakítsák, részletesen mondani kezdte a kedvenc részleteket: A rómaiak görög forrásokból értesültek arról, hogy a Duna mentén, a civilizált világ szélén, a folyó mindkét oldalán a géta-dákok élnek…

A tanár közbeszólt:

– Hogyhogy a civilizált világ szélén?

Az osztályban néhány kéz a levegőbe lendült, de Issac nem torpant meg. Őt feleltették, neki volt elsőbbsége a válaszadásban.

– Ahol nem beszéltek latinul, az a rómaiak szerint kívül esett a civilizált világon.

Leghátul Cezăreș nem állhatta meg, hogy bele ne pofázzon:

– Tanár úr, ha mondok valamit latinul, és utána nagyot köpök a földre, civilizált vagyok vagy nem?

Az osztályban a kacarászás és a felvetett kérdés megzavarta a pedagógiai stratégiát és Issac otthon alaposan kidolgozott feleletét. Semmi esélye nem volt azon az órán, hogy még Burebistáról és Marcus Antoniusról is beszéljen. De most nagyon szép lecke következett, a 101–102-es háború, és akkor majd megint megmutathatja a térképen, hogy hol keltek át a Dunán a Traianus vezette légiók. Issac megszokta, hogy mohón, türelmetlen kíváncsisággal előre elolvassa a leckét, így mindent könnyebben megjegyez, az órán kérdezősködik, fészkelődik a padban, jegyzetel, jelentkezik, hogy megmutassa a tanárnak, tud a nyelvtudósokról, a tanúkról, a történészekről, akik feltárták a rómaiak behatolását a mai Románia területére, és neki Priscianus, Criton, Cassius Dio pont olyanok, mint a Barcelona vagy az A. S. Roma focistái.

Azon az éjszakán volt Issac első olyan álma – egy sor különös álma közül némelyikre egészében, másokra csak részletekben emlékezett –, amit teljesen megjegyzett.