Tömpe István

Az elitek árulása

Noran Libro

Tartalom

I. Háttér

II. Mese a születésemről

III. Anyám útja

IV. Apámék

V. Gyermekkorom

VI. A fiatalkor

VII. Tömpe András végez magával

VIII. A Gazdagságkutató Intézet

IX. Moszkva és Genf

X. Államigazgatás

XI. A rendszerváltás

XII. Bankok és vasút

Utószó

Melléklet

Impresszum

I. Háttér

Nagyváradi tanács az akkor számomra ismeretlen helyen lévő Félix fürdő megközelítéséhez: menj villamossal és az utolsó előtti megállónál szállj le.

TÚLPART

India. Lassan haladunk felfelé a barlangokhoz. Sziklák belsejébe vájt templomok várnak fent ránk, hatalmas üregek, imahelyek, lakórészek, bent faragott oszlopok és falfestmények. Turista imbolyog az ösvény felett egy hordszékben, hordárok zihálnak alatta, alig férünk el mellettük. Az egyik barlang belsejében kép: sodródó hajó. Kifejező festmény, magyarázzák nekünk. Az ember tarajos vizekkel küzd, ám jó hajóval elérheti a túlpartot. A túlpart a véglegességet szimbolizálja. A visszaút felesleges, hajóra sem lesz szükséged. Állítsd meg a pillanatot, vége a szenvedésnek. Ne is szenvelegj. A jó és a rossz keveréke vagy, de mindkét feled megérkezett. A parton megszűnik a szorongás.

Évekkel később ismét eszembe jut a kép. Hányszor vágtam neki az átkelésnek. Egyszer csak egy hullám átsegített a túlpartra. Megérkeztem?

Próbát teszek, csónakomat elengedem.

ELŐHANG

Első húsz évemben a kommunista nómenklatúra egyik folyamatosan polgárosuló családjában éltem. A második húsz évemben itthoni, főleg állami és külföldi munkahelyeken dolgoztam. Harmadik húsz évemet vállalatoknál töltöttem el. Mostanság pedig minderről beszámolok.

Felmenőimnek a Kárpát-medence jó otthonuk volt. Alkalmi nyomorúságaik közepette élvezték az első világháborút megelőző évtizedek dinamizmusát. Az Osztrák–Magyar Monarchia bukásával, a kisnemzeti államok megszilárdulásával a hanyatlás kora kezdődött meg. Régi királyságuktól elcsatolt területeken a magyarok kisebbségbe kerültek. A bűnbaknak kiválasztott zsidók esetében a Mindenható úgy döntött, hogy Izsák elhalasztott feláldozásának ügyét újra napirendre tűzi, és végül sok német is odaveszett.

A hely versengő népek olvasztótégelyévé válhatott volna, mint Svájc, vagy mint Amerika, a gyötrelmes kohézió modellje. Ehelyett egymást rosszul tűrő nemzetek és acsarkodó politikusok színhelye lett. Az első világháború után emberi és történelmi kötelékek szakadtak szét, rosszul gyógyuló sebek keletkeztek.

A sokszínűségből kisajtolt hatalmas energiák a semmibe folytak. A nyugodtabb időszakokat elvadult rendszerek, őrült ideológiák és gazdasági összeomlások követték. Nagy tudósok és művészek születtek, sokan csak külföldön érvényesülhettek. A szorgalmas építkezéstől viszolygó politikai elit vagy csak a jövőt, vagy éppen csak a múltat akarja uralni. Errefelé a nép, ha megbolondítják, táltosok és próféták perverz és romlandó porából született népvezéreit isteníti.

Veszett ingaként leng világunk.

CSALÁDOM, DE ERRE MÉG TÖBBSZÖR VISSZATÉREK

A budai Júlia utcába beköltöző Tömpe család élete elütött a környezetétől. Fentről nézve polgári életet éltünk, de nem voltunk polgárok. Polgári volt a lakásunk, a családi étkezés, a természetesség, hogy iskolákat végzek. Apám 1946-tól a vezetői réteg tagja. Első generációs felsőosztály az övék. Gondolataikban őrizték a távolra került család emlékeit.

Fiatal koromban műveltnek és modernnek számítottam. Olvasmányaim az otthoni könyvtárból kerültek ki, később vásároltam magam is, tilalmas könyveket is olvastam. Rajongtam a kritikus hangú kelet-európai önismereti opusokért, könyvekért, filmekért. Később bizonyos tételek érvénytelenségéről szűk körben beszélgettünk, hogy például Marxot nem úgy kell érteni, hanem máshogyan. Egyetemista éveimben jöttek a falukutatók, a cigánykutatók, s mi alkalmanként velük mentünk. Jöttek a népi kollégisták, és mi megcsináltuk a Rajk László Szakkollégiumot. Csak Márai nem jött, hogy polgárok lehessünk.

Nagyapám úgy tett, mint akinek nem elég meggyőző a fejlődésem, ezért János unokatestvérem előmenetelét hozta fel követendő példának. Őt persze az én példámmal hergelte. Elismerem, időnként nem tanultam elég jól. Fecsegtem vadászat közben. „Grófi” kölökként viselkedtem. Ez elég különös szidalom volt apám részéről, akit már Kaposváron vörös bárónak neveztek a háta mögött.

Gyermekkorom vége felé valahogy sok lett a nevelésből. Az igazodási kényszer zavart, a kamaszkor fűtött, és az apámtól örökölt vér sem könnyítette meg vele való viszonyomat. Évtizedeken át elég feszülten éltünk egymás mellett. Közben egy ideig András nagybátyám lett számomra a követendő minta. Apámhoz képest gyakran barátnőim apjával is barátságosabb viszonyban voltam. A lányokat jól kiegészítették a szeretetre méltó apafigurák. Szimbiózisban éltünk, nekem a lányuk kellett, nekik meg jól jött egy fiúpótlék.

Jó budai iskolákban tanultam, ami aládúcolta a jövőmet.

Az iskolában talán Rózsi néninek köszönhettem a legtöbbet, ő töltötte ki az otthon betöltetlenül maradt részt az életemben. Hozta magával vidéki hátterét, jókedvű és határozott volt. De később is sok jó tanárom volt. Az 1956-os eseményekben való részvétel miatt, büntetésként és kegyelemként további jó oktatók sodródtak középiskolánkba magasabb tanintézményekből.

Nem kétséges, rózsadombi környezetünkben kivételezettek voltunk.

A „káderdűlő” lakóinak többségét az őslakosok alkották. A lakosság cserélődése nem a kommunisták bevonulásával kezdődött, hanem a zsidók elvitelével. A háború miatt sok köztisztviselő menekült el. Viszont maradtak ott polgárcsaládok, közülük nem egy megsínylette az ötvenes éveket. Természetesen a nómenklatúra tagjai között is voltak ötvenhat előttiek és utániak, győztesek és vesztesek. Aztán ott voltak a házmesterek, akiknek 1945 előtt és 1948 után is jelenteni kellett. A Pasarétnek és a Rózsadombnak több sajátos nyelvjárása volt. Másként beszéltek az újabb bevándorlók, másként a régebbiek.

Az otthoni könyvtárban voltak klasszikusok és modernek Eötvöstől, Móricztól, Geothétől Balzacon és Flaubert-en, Tolsztojon és Csehovon át Joseph Hellerig és Kerouacig. Ott volt Zizi a metróból és Vian, volt Marcuse, titokban szereztem Trockijt, és ritkán ellenzéki kiadványokhoz is hozzájutottam, magyarokhoz és külföldiekhez is. Viszockijt hallgattunk Moszkvában vodka mellett, koszos kazettákról. A baloldali lelkületű művészetben voltam jobban tájékozott. Abban az időben Orwell vagy Koestler tiltólistán volt, de megjelent a korai szovjet irodalom, az Iván Gyenyiszovics vagy A Mester és Margarita. És persze Lengyel József, a szenvedő szereplő. Diákszínpadot szerveztünk, vitakört működtettünk, ahol Zalotay szalagházáról, Sztanyiszlavszijról és Brechtről vitatkoztunk.

A zárt körben terjesztett tiltott könyvek képviselték a belső felvilágosodottságára büszke rendszer egyik abszurd elemét. A számozott példányokat az elvtársak szűk felső rétege kaphatta meg. Apám közéjük tartozott, és egy ideig nem is engedte, hogy a bizalmas kiadványokra ránézzek. Ismeretterjesztési célzattal bővítették a kínálatot Djilas beszámolóival Sztálinról és az új elitről, Churchill naplójával, vagy Regis Debret Che Guevara-történetével. Egészen kis példányszámban, gépelt kéziratról másolt formában jelent meg Szolzsenyicin Rákosztálya, és ugyancsak illegálisan lehetett hozzájutni a Párizsi Magyar Füzetekhez. S persze ott volt még a Szabad Európa.

Jellemzően többet tudtam az akkori modern világirodalomról, mint a modern festészetről vagy zenéről. Thomas Mannt, Bulgakovot és Anna Ahmatovát, Salingert és Ken Keseyt, Böllt és Ionescót, Pintert és Beauvoirt olvastam, de Malevics és Kandinszkij alig létezett a számomra, Willem de Koonigról, Arshille Gorkyról vagy Francis Baconről nem is hallottam. Tihanyi, Vajda, Ámos: példák évtizedekkel későbbi felfedezéseimre. Derkovitsról többet tudtam, Dózsa-sorozata ott lógott a leányfalusi pártüdülő gyönyörű faborítású belső lépcsőházában.

A vezető réteg a maga hiányzó vagy alkalmatlan tradíciói miatt kereste a viszonyulási pontokat. Aczél György nemcsak a kultúra tiltott, tűrt vagy támogatott munkásainak, hanem a vezetés számára is meghatározó személyiség volt. Hatására a meggyőző Kovács Margitból etalon lett. A hivatalos festészeti horizontot impresszionista hangulatú tájképek borították be. A politikai elit viszolygott a kísérletező modern építészettől, a modern zenétől, és a modern festészettel is hadilábon állt. A szélesebb körű, tágabb horizontú művészetpártoláshoz hiányoztak az örökölt gyűjtemények és a családból kapott kulturális modellek.

Magam is igazodtam osztálytársaimhoz, akiknek jobb volt a szemük és a fülük az enyémnél. Így lett Bosch máig a kedvencem, és ennek nyomán szerettem bele a vámos Rousseau képeibe. Később jöttek a finomabb irodalmi darabok, Flaubert Bouvart és Pecuchet története, és von Kleist, aki eredeti regényével, és annak feldolgozásai kapcsán kulcsregényt adott a számomra nagybátyám öngyilkosságának mélyebb elemzéséhez. Jellemző, hogy könyveiből előbb értesültem Simone de Beauvoir szerelmi életének aggályos részleteiről, mintsem elmélyültem volna a Kámaszútra ötven legfontosabb pozíciójának alapos tanulmányozásában. Csontváry elért és lenyűgözött, Miro maga volt a játék, Dalí a látomás, de Vajdát, Kondort, Bálint Endrét csak érettebb éveimben tanultam meg látni. Amikor a nyolcvanas évek közepétől tengerentúli utakra kezdtem járni, a Metropolitan modern gyűjteménye New Yorkban mindig tudott újat mondani a számomra, mégha azoknak a képeknek és szobroknak csak kis része beszélt az én ifjúságom évei alatt tanult esztétikai tájnyelven.

Apámat lázadó ifjúként utasítottam el. A rendszerrel kapcsolatos viselkedésem ingadozott, s csak később stabilizálódott. András nagybátyám meghatározó szerepet töltött be 16 és 23 éves korom között, s halála ehhez mérhető hiányt okozott. Ahogyan megítélte Kádárt. – Kádár sáros a Rajk-perben – mondta. 1968-ban magam is elleneztem a csehszlovákiai intervenciót, ellenzéki ihletésű csoportokban működtem egy ideig, többekkel együtt szerveztem a szakkollégiumot a közgazdasági egyetemen, aztán beléptem a pártba is. András halála után, talán prevencióként, talán védekezésképpen még évekig próbáltam a rendszerhez szorosan simulni, de hiába, ezen a felületen sem gondolkodásom, sem odaadásom nem tudott tartósan megkapaszkodni.

Hol áldozatok voltak, hol tettesek, hol csak hallgattak, mert az volt a biztonságosabb: a pasaréti családok mélyre ásták titkaikat. A titkoknak eme korántsem kicsiny kertjéből a múlt áldozataira fokozatosan bukkantam rá. Reggeltől estig olvastam, irodalmat, főleg leleplező könyveket. Volt köztük Szolzsenyicin és Koestler, William Crosshaw Kádár-könyve vagy egy-két Deutscher-monográfia. Persze, a könyvek megemésztésére kevés időm jutott. Kétkedésem és bizonytalanságom állandósult.

Tekervényes úton haladtam, pályám sohasem volt töretlen. Másként emlékszik rám, aki fiatal koromban ismert meg, és másként, akivel a későbbiekben találkoztam. Fiatal felnőttként kezdtem jobban megismerni a világot, felmérni közelséget és távolságot a családomtól, és a rendszertől is. Életutamat kudarcok és sikerek szegélyezik. Szerelmek, hitek és illúziók felhajtóereje lökött előre.

Fényes éveket töltöttem a Gazdaságkutató Intézetben, onnan külföldre kerültem. Mire 1983-ban hazajöttem, itthon újra hullámzani kezdtek a gazdasági reformok: a rendszer kifogyott a mobilizálható tartalékokból, külföldi hitelekre és új barátokra volt szükség. Fontos feladatok ígérete miatt döntöttem a hazatérés mellett. Úgy éreztem, fordulóban a világ, és itthon érdemi munkát tudok végezni. A nyugalmas genfi évek után izgalomra vágytam: megkaptam. Hogy aztán egy haszonelvű elemzés mit mutatna ki, az más kérdés. Dolgoztam az államapparátusban, karriert futottam be, ennek csúcsán az Állami Vagyonügynökséget vezettem.

Kezdetben apámhoz kapcsolódó, majd az övétől egyre jobban elszakadó sorsom volt. Egész pályám alatt olyan helyeken dolgoztam, ahol vagy irányítottak, vagy tervezték az irányítást. A rendszerváltásig a gazdaságirányításban vettem részt, tanácsadóként kisebb-nagyobb főnökként. Hivatali pályám során főként gazdasági és szervezeti reformokkal, és intézmények létrehozásával foglalkoztam, a külkereskedelem liberalizációjával, a privatizációs intézménnyel, egy befeketetési bank és egy jelzálogbank létrehozásával. Az utolsó években a vasút kötötte le a figyelmemet.

Történelmi környezete miatt talán a privatizáció korszaka volt a legemlékezetesebb a számomra. Valódi harcok folytak, talán háború is, amelyben a legtöbb dolgom – katonai szóval – a baráti tűz elhárításával volt, ehhez képest minden más könnyűnek bizonyult. Civakodó értelmiségiek között haladt a rendszerváltás, jeles történelmi tettekkel, gyönyörű pillanatokkal és széthúzással. Ahova az én fekete madaraim tartoztak, ott holló a hollónak vájta a szemét. A rendszerváltó reformerek között kevés volt a szolidaritás, sok a versengés.

Évekig az üzleti szektorban tevékenykedtem, voltam bankár és tanácsadó is. Később rám talált a vasút, amely professzionális életem utolsó tíz évét kitöltötte. Az ekkor írott szervezeti és közlekedéspolitikai tervezeteim a hiábavalóság szerény emlékművei lettek. Főleg szervezeti kreativitást igénylő területeken értem el sikert. Létrehozni valamit, stratégiákat átvinni a hegyen. Ám ezek az én életemben hatalomfüggő virtusok voltak. Kiderült, hogy a hatalommal felemás viszonyban vagyok: főleg a sajátomat tűröm el. Pályám lezárása után nyugodtan bevallhatom: tanácsadónak és elnöknek voltam alkalmas, vezetőhelyettesnek nem. Sok időt töltöttem munkahelyeken, a társadalombiztosítási bejegyzések szerint a közelmúltig 44 évnél is többet dolgoztam.

Örökletes terheltséggel, vagyis társadalmi felelősség- és küldetéstudattal sújtott figura voltam. Számos reformmunkában vettem részt. Apám a kádári konszolidáció embere volt, én inkább a reformoké. Elkötelezetten dolgoztam a magam helyén az új rendszerért, amelynek egyelőre nem mutatkozott meg a konszolidálható arculata.

Igyekszem kiegyensúlyozottan írni. Történelmi értékeléseimnél nem felejthetem el, hogy amikor a berlini fal összeomlott, az emberiség megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Az elmúlt száz év színpadán játszott darabok némelyikben családunk is szerepet kapott. Ha a messziről jövő fényben nézem családom kaleidoszkópját, felvidéki és partiumi bevándorlókat látok, reformátusok és zsidók tűnnek fel, baloldaliak, polgárok szervezik életüket, elnyomottak küzdenek, kommunisták szervezkednek, törvénytelen szerelmek borulnak virágba, világlátott emberek, szegények és tehetősebbek haladnak sorsuk beteljesülése felé. Belőlük vagyok, ők mind alkotóelemeim.

Gyökereimet 17-18 éves koromig nem ismertem. Sem a református, sem a zsidó ág jelentőségét, az időn keresztül jövő üzenetet nem értettem tisztán. Negyven is elmúltam, mire lezártam magamban a legfontosabb dilemmákat. Később belekezdtem hátterem árnyalatainak feltérképezésébe. Mondatokat kerestem, s mire az első párat megtaláltam, már ennek a könyvnek az előszavát írtam.

ANYAI CSALÁDI HÁTTEREM

Anyám református családja Nagyváradon élt. 11 éves korától Jászvásáron tanult, aztán Váradon megint, végül Szegeden. Védőnőként dolgozott, később a Külügyminisztérium egyik vezetője lett. Családjából és nagyváradi környezetéből tehát már gyermekkorában kilépett.

Pedig fontosak voltak neki. Ahogy nekem is. A nagyváradiaktól kaptam a szeretetet, aminek máig nekivethetem a hátam. Kezdettől mások voltunk, mégis szorosan kötődtem hozzájuk. Nagyváradi családomnak nem voltak megváltó vízióik, nem vettek részt titkos összeesküvésekben sem a Horthy-, sem a kommunista rezsim alatt. Nem voltak közeli viszonyban a Szovjetunió diadalmas nyomulásával, a fizetési mérleggel, a tőkés devizákkal, a szántás állapotával vagy az ötéves tervekkel sem. Egyszerű életet éltek. Számon tartották rokonaikat és barátaikat. Élete utolsó éveiben nagyanyámnak a szocialista makrokozmosszal való érintkezés csekély felülete 500 lejes nyugdíja volt. Ennek a lehetetlenül kis összegnek a jelentősége is visszaszorult a nyár végére, amikor végre beszerezte a télire való húsz mázsa fát.

Az epizodista nép szerepét kapták. Alig szervezkedtek, ritkán kerültek börtönbe, és nem uralkodtak. A királyi román időkben volt még szakszervezetük, egyletük és dalárdájuk, a román szocializmus mindezt felszámolta. Nem meglepő, hogy véleményük sohasem volt hízelgő az uralkodó rétegről, amely jó esetben lusta és közömbös, rosszabb esetben erőszakoskodó megváltó volt.

1940-ben megrendülten, zászlót lengetve köszöntötték a bevonuló magyar katonákat. Az első sorokban álltak, de nem lendítették karjukat náci módra, és nem tűztek ki horogkeresztes zászlót, ahogy mások tették. Könnyekkel a szemükben fogadták, hogy végre ismét a hazához tartoznak. Határtalanul boldogok voltak. Aztán jöttek a csalódások: a visszavett Észak-Erdélyben páváskodó gőgös anyaországi tisztviselők sértették öntudatukat. Nem szerethették, hogy a zsidókat gettóba zárják, aztán kifosztják és megölik őket.

Sorsuk hivatásszerű kisebbségi magyarokká formálta őket. Ilyen módon hazaszeretetből szorultak a legkevésbé továbbképzésre. Magyarok maradtak a Ferdinándtól Mihályig terjedő királyi Romániában, Petru Groza doktor idejében és Nicolae Ceaușescu Übü-királyságában is. A szocializmusnak eleinte pártoló tagjai voltak, aztán tudomásul vették, hogy ez sem olyan, ahogy várták. Szegényen indultak, szegények maradtak. Nem jutott nekik olyan fellendülés, mint itthon a Kádár-érában a hatvanas évektől.

Anyám, a partiumi bevándorló, Nagyváradon és Szegeden jó iskolákat végzett. Fordulatos évek után évtizedekig a Külügyminisztérium titkárságát vezette. Útja apámhoz képest kevésbé látszik változatosnak, de ez csak a felszín. A vezetők feleségei tevékeny részesei voltak a rendszernek. Emellett fontos posztokat töltött be. A Külügyminisztérium titkárságát vezette, amely szűrő és zsilip volt a házon belül, a külföld és a belföld, a hatalom gyakran konkuráló részei között. Anyám intézmény volt az intézményen belül. Csitítgató fellépésével a pártoskodókat igyekezett lehűteni a hivatalban és otthon is. Ügyeket intézett el, embereken segített. Ha módja volt, megtette, sokan ezért is szerették.

Értünk is sokat tett. Élete főműve, a mi családunk, amely nélküle semmivé foszlott volna, nagyrészt még ma is látható.

BEVEZETŐ APÁMRÓL

Nagyapám, Benő eljött a Felvidékről, testvérei ott maradtak. Viszonyuk hullámzóan alakult, alighanem ő volt a lázadó alkat. – Benő beleharapott a kenyeret adó kézbe – idézte távoli rokonom a családi ítéletet vagy száz évvel később. A zsidó neológ áramlathoz tartoztak, kevéssé kötődtek a valláshoz. Eltávolodtak az egyháztól, később ki is léptek.

Gyerekkorában apámmal volt a legtöbb baj. Több iskolát is megjárt, gimnázium helyett polgáriba járt, aztán apuskáék Németországba küldték. A rendszer elleni szervezkedés közepette elég időt töltött fiatal nők társaságában. Megnyerő és barátságos ember tudott lenni, máskor elutasító, bizalmatlan és nyársat nyelt emberként viselkedett. Más arcát mutatta nekem, anyámnak és csekély számú bizalmasának. Jóságos öregúrként mosolygott, idősebb korában végigaludta az értekezleteket. Nem sokat alakoskodott, egyszerűen több emberből állt.

A harmincas évek elején sorkatonaként szolgált a magyar hadseregben. A századparancsnokkal Clausewitz könyvét vitatták meg, katonai szemléket olvasott. Megértette, hogy a helyes stratégiát a vas és a szellem kívánatos keveréke hozza létre. A spanyol polgárháborúban tisztként szolgált, a bukás előtti hetekben hadosztálytörzset vezetett, aztán a délfranciaországi koncentrációs táborokban töltött közel két évet.

Ferenc, a középső testvér volt hármójuk közül a legbékésebb természetű. Könnyen ment neki a tanulás. Kedves és vidám ember volt, a kommunista tüzek a testvéreihez képest őt kevésbé égették. Korai halála családunk egyik feldolgozatlan drámája. Róla tudok a legkevesebbet, eggyel több ok, hogy feltétel nélkül szeressem.