Watson,
a nyomozókutya

Írta Sir Bernáth Hegyi

Noran Libro Kiadó

Tartalom

I. fejezet  Az Oroszlánfogú Betörő

II. fejezet  Gyilkos születik

III. fejezet  A Sátán macskája

IV. fejezet  Gyilkosság vacsorára

V. fejezet  Veszett ember nyele

VI. fejezet  Fél alvilág

VII. fejezet  Ebek titka

VIII. fejezet  Watson mindent megmagyaráz

IX. fejezet  Az igazság négy bal mancsa

X. fejezet  Ebilógus

Impresszum

I. fejezet

Az Oroszlánfogú Betörő

Van egy elméletem arról, hogy az ember régen kihullott volna az evolúció rostáján, ha nem áll mellette szilárdan, négy lábon a kutya. Vegyük például az én emberemet: Albertet. Hosszú hátsó lábai vannak, mint egy afgán agárnak. Törzse megnyúlt, akár egy tacskóé. Mellső lábai elkorcsosultak; vékonyan és esetlenül lógnak vállairól, nem csoda, ha nem tud rajtuk járni. Így aztán két hátsó lábán lépdel idétlenül, minden percben attól kell tartani, hogy orra bukik. Egész teste csupasz, mint a csivava hátsója. Feje tetejét borítja ugyan némi szőr, de az trimmelésre szorulna. Emellett Albert teljesen életképtelen. Kész csoda, hogy nem halt még álmon. Igen, álmon halni, ezt a kifejezést használtam. Aki nem eszik, éhen hal. Aki nem iszik, szomjan hal. Aki pedig képtelen reggel fölébredni, könnyen álmon halhat.

Itt van a mai reggel. Hajnalodik. Ólunk ablakán keresztül a nap keskeny rést vág a sötéten, künn a madarak boldog csiviteléssel összekapnak valami kukacfélén. Az emberem mindebből persze semmit sem észlel, mert egy belső odúban kucorog rongyok alatt. Hagyok neki némi időt, hogy magától visszatérjen az életbe. Kicuppogok a tálamhoz, beleszagolok. Üres. Na jó, letelt az idő. Ha nem lépek közbe, Albert soha nem tér vissza az örök álomból. Körmeim ütemesen kopognak a padlón. Ajtó állja utam. Jobb mellső lábammal óvatosan benyomom. Az ajtó méltatlankodó nyikorgással résnyire nyílik. Na, tessék. Erre minden valamire való kutya fölébredne. Nem úgy Albert. Ha ragadozó lennék, már tálalva volna a reggelim. Odaoldalgok Albert vackához. A karmaim már nem kopognak, mert a talajon színes, szőrös fű nyílik. Albert nem szereti, ha a fűre lépek, különösen nem, ha vedléskor szőröm keveredik a fűcsomókkal.

Albert igyekszik az odú falához simulni. Marmagasságnyira a föld felett alszik lábakon álló fekvőalkalmatosságon. Egy kutya természetesen tudná, hogyan kell rendeltetésszerűen használni az ágyat, és nyilvánvalóan az ágy alatt aludna, védve mindentől és mindenkitől, nem pedig kiszolgáltatottan a tetején.

Mindenesetre az ágy nagyon viccesen viselkedik, ha négy lábbal ráugrunk, hirtelen fölrepíti az ebet. Ezt onnan tudom, hogy amikor Albert nem volt otthon, kipróbáltam. Most persze nem volna helyénvaló egy ilyen direkt beavatkozás, mert okot adna Albertnek, hogy rám vakkantson a maga artikulátlan emberi hangján. Vagyis úgy kell tennem, hogy Albert azt érezhesse, magától ébredt föl, nem tartozik nekem semmivel. Ez kizárja az olyan kézenfekvő megoldásokat, mint mellső mancsunk elhelyezését Albert fején, vagy lábujjainak megnyalását. Természetesen nem jöhet szóba Albert tarkójának finom megragadása és óvatos rázogatása sem. Ami egy kölyökkutyánál beválik, az emberből allergiás reakciót vált ki. Így marad annyi, hogy amilyen közelről csak lehet – mégsem hozzáérve – beleszimatolok a fülébe.

– Pfúj-rossz-kutya-hagyjál-aludni – vonyítja Albert.

Ha ekkor ellágyulnék, Albertet visszaszippantaná az álom halálos örvénye, ezért barátságosan megcsóválom a farkam, és hangos Holdüdvözlettel köszöntöm őt.

– Mars-ki-a-hálóból-randa-dög – viszonozza az üdvözlést Albert.

Bár hangképző szervei nem teszik lehetővé, hogy érzelmeit árnyaltan kifejezze, tudom, hogy Albert jófiú, értékeli, amit érte teszek. Lám, máris vedli lefelé éjjeli bundáját, hogy felöltse a nappalit. Milyen csodálatos a természet! A szelekció úgy alakította az embert, hogy alkalmazkodjon a kutyához.

Rögtön el is határozom, hogy pompás új eszmémet az evolúcióról megosztom Darwinnal, a szálkás szőrű tacskóval. Reggelizést követően kétszemélyes falkánkat a folyópart felé irányítom, itt szokta sétáltatni Darwin a maga emberét. Albertet pórázon vezetem, ez az életmentő köldökzsinór biztosítja számára, hogy oda- s hazataláljon. Albert a járdaszegélynél ragaszkodik ahhoz, hogy leüljek, ez kedves figyelmesség tőle, mert önmaga olyan lassan ér a sarokra, hogy nyilvánvalóan elfáradnék, ha állva kellene bevárnom. Albert tisztában van saját korlátjaival.

Darwin és embere már lenn sétálnak a folyóparton. Darwin embere kissé koros példány, jobb mellső mancsában botot tart, így botorkál három lábon. Darwinban azt bírom, hogy teljesen aszexuális. Akár egy falkányi tüzelő szuka vehetné körül, az sem érdekelné. Egy földön talált zsíros kenyérért viszont szembeszállna a pitbullal is. Legtöbb kutyaismerősömmel másról sem lehet beszélni, mint szukákról, rangsorvitákról, verekedésről. Darwin viszont tudós eb, avatott megfigyelője az emberi természetnek, így elvakkantgatunk egymással e tárgyról. Rövid üdvözlést követően előadom neki új ideámat arról, hogy az ember elkerülendő a kihalást, szimbiózist létesített a kutyával.

– Szimbiózist? – kaffan föl Darwin. – Jobb kifejezés erre az élősködés! Az ember a bolhától származik!

Darwin akkor szokott így nyilatkozni az emberi faj eredetéről, ha kevesli a reggeli kosztot. Most is ez lehet a helyzet, mert így folytatja:

– A kutya vigyáz az emberre. Vigyáz az ember kölykére, óvja az ember ólját. A kutya reggel és este elviszi sétálni az embert, sőt, haza is hozza a sétából. A vesém olyan már, mint a sivatag, egymagamnak kell megjelölnöm minden fát, bokrot, lámpaoszlopot, mert ő még arra is lusta, hogy fölemelje a hátsó lábát. Hát olyan nagy dolog, hogy a kutya többet vár maroknyi odavetett száraztápnál? Ha nem kéne folyton vele törődnöm, napjában elejthetnék egy őzbakot vagy szarvasbikát, a többi időt meg heverészésre fordíthatnám.

Lopva rápillantok Darwin lecsüngő hasára, amely súrolja a földet, és próbálom nem elképzelni, amint egy szarvas után veti magát. Így a kibuggyanó röhögést belefojtom egy vakkantásba, amit Darwin akár helyeslésnek is érthet.

– Szerintem, a kutyának és az embernek közös őse volt valaha – próbálok felhozni új szempontot, hogy eltereljem Darwin figyelmét a hasáról.

– Kétlem – érkezik a válasz rövid habozás után. – Az ember a törzsfejlődésben még odáig sem jutott, hogy négy lábra ereszkedjék. Nem csoda, hogy semmi szagot nem érez, olyan magasan hordja az orrát. Mint tudjuk, fejlett szaglás nélkül nehezebb eligazodni a világban, több időt igényel a térbeli tájékozódás, a vadászat, sőt, maga a kommunikáció is. Az ember számára a legegyszerűbb feladatok elvégzéséhez is hosszabb idő szükséges, mint a kutyának, így nem maradt ideje intelligencia kifejlesztésére.

Darwin mindig ámulatba ejt, olyan logikusan és egyszerűen magyarázza el a dolgokat. Hátrapillantok. Albert éppen próbálja lerázni a lábáról azt, amit imént Darwin kipottyantott magából. Ha Albertnek volna szaglása, nyilván fölismerte volna, mi az a valami, és nem lépett volna bele. Így Albert most ideje nagy részét kénytelen Darwin potyadékának lerázására szentelni ahelyett, hogy intelligenciát fejlesztgetne. Darwin elmélete csodálatos bizonyosságot nyert.

– Vegyük példának okáért saját embereinket – folytatja Darwin. – Amikor találkoznak, soha nem szagolnak bele egymás fenekébe, csak összeillesztik jobb mellső mancsukat, és azt rázogatják. Kérdem én, mit tudnak meg ebből a mancsrázásból a másik aktuális testi és lelkiállapotáról? Semmit! Amit mi, kutyák másodperc alatt kiderítünk egymásról, az ember számára örök rejtély marad. Fogadok, ez a két szerencsétlen a hátunk mögött, még arra sem jött rá, hogy mind a ketten kanok!

Leplezetlen felsőbbrendűséggel nézek vissza Albertre, aki mit sem sejtve ítéletünkről, lelkesen ugat valamit Darwin emberének. Remélem, Albert nem udvarol éppen a másik hímnek. Eközben Darwin elhatározza, hogy gondolatait egységes elméletrendszerbe szervezi, és „A bajok eredete” címmel publikálja majd a médiában, vagyis az iskola kerítésén és a ház falán. Büszke vagyok, hogy ismerem Darwint. Egyszer még nagykutya lesz belőle, gondolatai megváltoztatják a világot.

Amikor hazaérünk, már vár otthon ránk a nagy bádogkutya. A bádogkutya minden ebből ösztönös tiszteletet vált ki, mert kalandos a természete, és hatalmas területeket vándorol be nap mint nap. A bádogkutya belsejéből előkászálódik egy sintér. Nem említettem még, hogy Albert is és én is a Városi Sintérségnek dolgozunk. Tudom, nem nagy dicsőség, a sintéreket az ebtársadalom egykutyaként veti meg, de a piszkos munkát is el kell végeznie valakinek. A lelkünk ettől még lehet szép. Albert és én veszett embereket fogunk be, ez a munkánk. Beszállítjuk őket a sintértelepre, ahol karanténba zárják, vízen és kenyéren tartják őket. Nem tudom, okos dolog-e vízen és kenyéren tartani víziszonyban szenvedő embereket, bár lehet, hogy az embereknél ez használ. Egy idő múlva rendszerint kiengedik őket a szigorúan őrzött kennelből. Igaz, némelyiküket néhány nap után ismét be kell fognunk. Mit tegyünk, szörnyű dolog a veszettség.

– Betörés-van-folyamatban – vakkant az alsintér a bádogkutyából.

Rögtön megértem, hogy munka lesz, és az izgalomtól fölmered a szőr a hátamon. Felőlem azonnal indulhatnánk, de Albertnek még időre van szüksége, hogy levethesse sétáltatós bundáját, és egyenszőrt növeszthessen. Ez eltart egy darabig, de nincs okom megszólni Albertet emiatt, nálam a vedlés és az új bunda növesztése hosszabb időt vesz igénybe.

Amikor Albert végre elkészül, kinyitják előttem a bádogkutya hátsó fertályát. Pfuj! Pont ott kellene beszállnom, ahol a bádogkutya kipufogja magából a felesleges gázokat. Hő! Önérzet is van a világon. Én nem a bádogkutya seggében szoktam utazni, hanem a gyomrában, Albert mellett. Milyen megalázó! Panaszt fogok tenni a Szagszervezetnél! Albert azonban hajthatatlan.

– Hopi-Watson-jó-kutya! – hajtogatja.

Watson. Elfeledtem mondani, ez az emberi nevem. Farkas nyelven persze jobban hangzik így: Villámló Agyar. Sajnos Albert alulfejlett állkapcsával képtelen kimondani az igazi nevemet, így kénytelen vagyok a Watson névre is hallgatni.

– Hopi-Watson-be-a-csomagtartóba! – hajtogatja megszállottként Albert.

Természetesen én vagyok a falkavezér, már az értelmi képességeinkben rejlő különbség okán is, azonban a Városi Sintérségen nem akarom Albertet kínos helyzetbe hozni, ezért hallgatólagos megállapodásunk alapján titkoljuk e tényt. Végül kelletlenül beugrok a bádogkutya hátsójába.

Pfuj, micsoda bűz van itt. Persze nem vártam mást egy fenéktől. Albert és az alsintér elhelyezkednek a bádogkutya mellkasában, és a bádogeb nekilódul.

– Vaúú-vaúú-vaúú – vonyítja.

Meg kell hagyni, a bádogkutya gyorsan tud futni, gyorsabb, mint amilyen én vagyok. Az alsintér lábaival rugdossa a bádogkutya belső szerveit, miközben két kézzel csavargatja szegény bádogeb gigáját. Nem csoda, ha a bádogkutya úgy siet és úgy vonyít.

Én persze összevissza csúszkálok a fenékrészben, és folyton beütöm a fejemet. Hirtelen én is kipufogok egy nagyot, mint a bádogeb.

– Pfuj – vakkantja az alsintér.

– Pfuj-Watson-nem-szégyelled-magad? – csaholja Albert, és lyukat vág a bádogkutya oldalán, hogy huzat legyen.

Szegény bádogkutya! Én nem akartam rosszat neki. Nem tudom, miért vannak úgy oda egy kis biogáztól. Nem nagydolog.

Amikor megérkezünk az idegen barlanghoz, már falkában nyüzsögnek ott a sintérek. Albert előzékenyen ajtót nyit nekem – hiába, legalább tudja, mi az illem –, erre én kiugrom a bádogkutya fenekéből, lerázom a bundámat, és nyújtózom egyet. A sintérek egy részét látásból ismerem, más részét szagáról.

– Helló-Watson! Szervusz-Watson! – vetik oda többen az ismerőseim közül.

Hiába, a népszerűség nagy úr. Alighanem már vártak engem, hiszen nélkülem mozdulni sem bírnak. Néhányan odajönnek hozzánk, és meglapogatják bordáimat. Időbe tellett, míg megszoktam az emberi üdvözlés eme vidékies formáját. Kezdetben viszonozni próbáltam, és mindenkit gondosan pofán nyaltam, mire a sintérek köpködni kezdtek hangos pfujolással. Ja, kérem, manapság senki nem tudja, mit jelent az etikett. Mostanra megelégszem néhány bágyadt farkcsapással. Úgy látszik, ez az odavetett farkcsóva is bőven kielégíti őket. Hiába, rangban messze felettük állok.

Most előkeveredik egy dühös emberke, aki úgy néz ki, mint egy félresikerült pitbull terrier. Ő a Városi Sintérségen a falkavezér. A képe olyan, mint aki folyton nekiszalad a tükörnek, s így lapos maradt az orra. Hátsó lábai rövidek és görbék. Mellkasa vastag, ezt meg kell hagyni, és a dereka is jómódról árulkodik. Az egész emberke rövid szárra eresztett léggömbre emlékeztet, olyanra, amelynek soha nem engednek a közelébe, nehogy vadászat közben véletlenül kipukkantsam. Vajon kipukkadna-e ő maga is, ha megkarcolnám a fogaimmal? Éppen erre gondolok, amikor az emberke egy szuszra ereszti ki magából a levegőt, miközben mégis felfújva marad.

– Mindig-maguk-az-utolsók – kaffant Albert felé ellenségesen.

Albertre pillantok. Remélem, mindjárt átharapja az emberke torkát, vagy legalább a tarkójánál fogva jól helyrerázza. Meglepve tapasztalom Alberten a ne bánts virág meghunyászkodó illatát. Na jó. Ha nem Albert, akkor én. Megindulok, hogy leharapjam az emberke tökét.

– Ülj-Watson! – hallom Albert kétségbeesett hangját.

Azt akarja ezzel mondani, tegyem le a fenekemet a földre. Mintha az ülés egyetemes megoldás lenne Albertnél a világ összes bajára. Ha Albert kint felejt a közért előtt, „Ülj-Watson” Ha ki akarom filézni a sunyi postást, „Ülj-Watson”. Ha meg kell védenem az ólunkat éhes vacsoravendégektől, „Ülj-Watson”. Ha Albert túl forróra készítette az ételemet, „Ülj-Watson”. Kezdem azt hinni, hogy az „Ülj-Watson” valami pótcselekvésféle Albertnél.

– Ülj-Watson! – ismételgeti mániákusan Albert.

Na jó, leülök. Nehogy rám foghassa, hogy én szúrtam el valamit. Ez Albert meccse a sintérségi falkavezérrel.

– Mire-ideérnek-langyos-lesz-a-forró-nyom-is. Őrmester-munkára! – csahol a sintér falkavezér.

– Igenis-uram! – válaszolja Albert.

Utálom, amikor Albert úgy viselkedik, mint egy megvert kutya. Viselkedésének valószínűleg az az oka, hogy kölyök még. Lássuk csak! Hat hónapos lehettem, amikor rám bízták Albertet. Ekkor ő még alig néhány hónapos volt csupán, mert mindenre nekem kellett betanítanom. Nem ment könnyen a háziasítása. Én tanítottam meg arra, hogy amikor kaparom az ajtót, azt jelenti: ki akarok menni az udvarra. Én tanítottam meg arra is, hogy amikor orrommal bökdösöm a tálat, ez annyit tesz: éhes vagyok. Én mutattam meg neki, hogy amikor hozom a pórázát, jelentése: sétálni fogunk. Az idomítása beletelt további két-három hónapba, bár még most sem tud mindent rendesen. Mivel Albert eddig egyetlen szukát sem hozott haza, ebből arra következtetek, hogy még nem ivarérett. Vagyis Albert nem lehet több mint egyéves. Nem csoda, ha még nem készült föl arra, hogy ettől a pitbulltól átvegye a falkavezérséget. Nem baj, talán jövőre megpróbálja, ha kellő önbizalmat csepegtetek beléje.

Az egyik sintér puha rongyot nyom az orromba.

– A-felfeszített-ajtóról-vettük-a-szagmintát – veti oda Albertnek, akinek persze velem ellentétben mindig mindent meg kell magyarázni.

Az orrom megcsapja a veszett ember penetráns szaga. Kihúzom a fejem a rongyból. Ez a sintér azt hiszi, egészen be kell borítani ronggyal a fejemet ahhoz, hogy érezzem a szagnyomot. Lássuk csak! Emberünk hímnemű példány. Buggyantott tojást evett reggelire hagymával. Macskákkal tart kapcsolatot a szemét. Rosszban sántikál, ezt világosan érezni abból a penetráns ánizsszagból, amit a félelemmel vegyes izgatottság áraszt. A gyanúsított szagnyomai egyenest az emberi barlangba vezetnek.

A frissen szerzett információkat megosztom Alberttel is. Na hiszen. Azt hittem, olyan tökéletes személyleírást adtam az emberünkről, ami alapján bárki megtalálná, ennek ellenére Albert bambán bámul rám.

– Keresd-Watson-keresd! – kérlel kétségbeesetten.

Tudtam. Végül is mindig mindent nekem kell megoldanom helyettük. Az egész Városi Sintérség engem néz várakozón. Itt vannak heten sintérek, és arra sem képesek, hogy megtaláljanak egy veszett embert, aki alig fél órája járt erre. Rápillantok a barlangra. Ez a barlang is olyan, mint az emberek vájatai általában. Egy kutya legfeljebb akkora vackot kaparna magának, amiben kényelmesen elfér, és minden oldalról védve van. Ezzel szemben az emberek több odúból álló barlangot vájnak össze életük során. Az emberi barlangok általában olyan nagyok, hogy egész falkányi ember is elférne bennük, nem csoda, hogy nem tudják rendesen belehelni, így folyton hideg van belül. Az ember kénytelen ezért a barlang közepén tüzet gyújtani. Még a kölyökkutya is tisztában van azzal az egyszerű ténnyel, hogy a tűz veszélyes. Kiégeti az eb bundáját. Nem úgy az ember, aki szeret a tűzzel játszani, aztán ha elalszik, és a tűz ellep mindent, a kutyának kell kirángatni a barlangból őt.

Végül mégis engedek Albert kérlelésének, és belépek a barlangba. Hosszú keskeny vájatból odúk nyílnak sorra. Balra van az étkező odú, ez világosan kiszaglik a sonkák, kolbászok illatából. Mivel logikusnak tűnik, hogy egy értékekre vadászó betörő útja ide vezessen először, én is ezt a helyet nézem meg magamnak. Nem értem, hogy az ember a legfontosabb odút, az étkezőt, miért közvetlenül a bejárat mellé vájja, amikor legbelül sokkal nagyobb biztonságban lenne. Mindegy, ez csak egy apró megjegyzés volt.

Hoppá! Itt szelídített emberek laknak, hiszen kutya is van a barlangnál. Ez világosan kitűnik nemcsak a szagnyomokból, hanem abból a körülményből is, hogy az étkezőben a földön kutyaetető tálka van. Tapasztalatból tudom, hogy az emberek saját táljukat jó magasan tartják, nehogy a kutyák elérhessék. Ebek között az a szólás járja: irigy, mint az ember.

Micsoda felelőtlenség! A tálkában száraztáp van. Kész csoda, hogy a veszett ember nem tulajdonította még el. A száraztápot azonnal bűnjelnek nyilvánítom, és a törvény hevében lefoglalom. A bűnjelkezelésről szóló szabályzat alapján rögtön bevételezem a bűnjelraktárba, vagyis a gyomromba.

– Pfúj-Watson! Rossz-kutya-keresd-tovább! – csahol Albert.

Némi lelkiismeret-furdalásom támad. Talán hagynom kellett volna a bűnjelekből Albertnek is, akkor talán más szemmel nézné a világot, és nem lenne olyan ideges. Aztán eszembe jut, hogy ha Albertnek hagytam volna a lefoglalt bűnjelből, akkor adnom kellett volna a többi sintérnek is, akik ott tolonganak Albert sarkában. Nem, azt hiszem, helyesen cselekedtem, amikor magamra vállaltam a felelősséget, és egymagam raktároztam el a bűnjeleket. Hogy Albert kedvére tegyek, tovább keresem a nyomokat.

Teli gyomorral világosabban szagol a kutya. A veszett ember épphogy benézett az étkező odúba, máris továbbállt egy másikba. Ez a másik odú jóval tágasabb, mint az étkező, ami persze jellemző az emberekre, hogy nem tudnak fontossági sorrendet tartani. A helyiség oldalán négyszögletű fák nőnek. Tapasztalatból tudom, hogy az emberek a fák kisebb-nagyobb odvaiba kaparják el a levedlett bundáikat, meg az egyéb használt és haszontalan holmijaikat. A helyiségben az odvak ajtaja mind ki vannak tárva, a veszett ember őrjöngésében kidobálta az odvakból a bundákata földre. Asarokbantörpefák nőnekcserepekben. Szemben az odú falán megpillantok egy ácsorgó szarvast a tisztás közepén. Orrlikaim sűrűn szippantják a levegőt. A szarvasnak nincsen szarvasszaga, vagyis gyönge utánzat.

Ez is jellemző az emberre. Barlangot váj magának, hogy kirekessze a természetet. Aztán hiányozni kezd neki a természet, és barlangja falát ellátja állatokat és növényeket ábrázoló rajzokkal. A barlangrajzok azonban nem pótolják a természetet, így az ember a természetből kezd fákat, virágokat behordani a barlangba. Ez még mindig kevés neki. A barlang egyik vájatában mesterséges tavat és mesterséges esőt készít, és napjában kétszer megfürdik a tóban, és hagyja, hogy az eső ráessen a fejére. És amikor ez sem elégíti ki, beereszti barlangjába a kutyát az udvarról. Lám, a természet mindig győzedelmeskedik az ember felett.