a Kulcs

MATS STRANDBERG

SARA B. ELFGREN

a Kulcs

Geopen Könyvkiadó

2014

A mű eredeti címe:

Nyckeln

Copyright © Sara B. Elfgren and Mats Strandberg 2013 by Agreement with Grand Agency

Hungarian translation © Péteri Vanda, 2014

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2014

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Szöllősi Adrienne

Design és belső illusztrációk: Pär Åhlander

Borítóillusztráció: Kim W. Andersson

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978 615 5331 43 5

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

BOSZORKÁNYOK, ÉLŐK ÉS HOLTAK

A KÖR – AZ ENGELSFORSI KIVÁLASZTOTTAK

ANNA-KARIN NIEMINEN – természetes boszorkány. Elem: föld.

Különleges képesség: mások irányítása anélkül, hogy azok tudnának róla. Egy róka a famulusa.

LINNÉA WALLIN – természetes boszorkány. Elem: víz.

Különleges képesség: a gondolatain keresztül kommunikál másokkal. Hatása alá tudja vonni a vizet.

MINOO FALK KARIMI – természetes boszorkány. Elem: nincsen.

Áldott a védelmezők által. Képes a védelmezők varázserejét a megfelelő célra irányítani. Belelát mások emlékeibe, és manipulálni tudja azokat. Képes arra, hogy elvegye mások életerejét és lelkét, hogy megtörje a démoni áldás erejét. Ő az egyetlen, aki látja, amikor a démonok és a védelmezők varázsereje éppen használatban van. Ebben az esetben a mágikus erő fekete füstként jelenik meg szeme előtt.

VANESSA DAHL – természetes boszorkány. Elem: levegő.

Különleges képesség: láthatatlanná tud válni. Képes arra, hogy befolyásolja a szelet.

ELIAS MALMGREN – természetes boszorkány. Elem: fa.

Különleges képesség: alakváltó. Eliast Max gyilkolta meg még azelőtt, hogy megtudta volna, hogy a Kiválasztottak egyike.

REBECKA MOHLIN – természetes boszorkány. Elem: tűz.

Különleges képesség: gondolati összpontosítása segítségével el tud mozdítani tárgyakat, ezenkívül irányítani tudja a tüzet. Max gyilkolta meg.

IDA HOLMSTRÖM – természetes boszorkány. Elem: fém.

Különleges képesség: mediális tulajdonságok, ezenkívül ellenőrzése alá tudja vonni az elektromosságot. Olivia gyilkolta meg.

TOVÁBBI BOSZORKÁNYOK

ADRIANA LOPEZ (SZÜLETETT EHRENSKIÖLD) – iskolázott boszorkány. Elem: tűz.

A Tanács tagja. Mágikus képességei rendkívül gyengék. Bizonyos mértékig irányítása alá tudja vonni a tüzet. Megpróbált kilépni a Tanácsból, amiért az büntetésből mágikus kötelékkel kapcsolta magához, hogy megakadályozzon egy újbóli szökési kísérletet, s hogy megnehezítse szembeszegülését a parancsokkal. Alexander húga. Az édesanyja utónevét vette fel. Egy holló volt a famulusa.

ALEXANDER EHRENSKIÖLD – iskolázott boszorkány. Elem: tűz.

A Tanácsban magas pozíciót tölt be. Képes egy másik boszorkány elemét szembefordítani saját magával. Ő vezette az Anna-Karin elleni vizsgálatot. A Tanács által lefolytatott perben ő képviselte a vádat Anna-Karinnal szemben. Adriana bátyja. Adoptálta Viktort és a testvérét.

HEDVIG ELINGIA – természetes boszorkány. Elem: ismeretlen.

A Tanács tagja volt a 17. században. Matilda anyja, Nicolaus hitvese. A máglyára vetette magát, amikor Matildát kivégezték.

MATILDA ELINGIA – természetes boszorkány. Elem: mindegyik.

Engelsfors előző Kiválasztottja. Élt 1660 és 1675 között. Nicolaus és Hedvig lánya. Miután felhagyott minden képessége gyakorlásával, a Tanács átadta őt a világi törvényhozásnak, mely ezután boszorkányságért elítélte. Élve megégették. Azóta lelke a világok közé rekedve bolyong.

MAX ROSENQVIST – természetes boszorkány. Elem: föld.

Különleges képesség: mások testének irányítása. A démonoktól áldott. Mióta Minoo megtörte az áldást, kómában fekszik. Elias és Rebecka gyilkosa.

MONA MÅNSTRÅLE – ismeretlen. Elem: ismeretlen.

Mediális képességekkel rendelkezik. A Kristálybarlang üzletvezetője. Erejét kuncsaftjai meggyőzésére használja, ráveszi őket, hogy higgyenek a jóslataiban. Rendelkezik egy nem mágikus képességgel is: mindig pontosan azt mondja, amit ügyfelei hallani szeretnének.

NICOLAUS ELINGIUS – természetes boszorkány. Elem: fa.

Egykori tanácstag. A 17. század óta életben van. Akkor Engelsfors lelkésze volt. Hedvig férje, Matilda apja. Felesége és leánya halála után szövetségre lépett a védelmezőkkel. Egy rituálé során meggyilkolta a svéd Tanács vezetői karát, ennek köszönhetően maradhatott életben a következő Kiválasztottak eljöveteléig, hogy a segítségükre lehessen. A Kiválasztottak kísérőjének nevezi magát. Engelsforsból távozott, senki nem tudja, hol tartózkodik. Különleges képessége, hogy kontrollálni tudja a vegetációt. Egy macska volt a famulusa.

OLIVIA HENRIKSSON – természetes boszorkány. Elem: fém.

Képes rá, hogy irányítása alá vonja az elektromosságot, valamint arra, hogy varázserővel töltsön meg amuletteket, amelyek segítségével azután hatalmába keríthet másokat. A démonok áldását viselte magán. Ő gyilkolta meg Idát, Elias szüleit és sok más embert. A Tanács vitette el, miután a Kiválasztottak legyőzték.

SIMON TAKAHASHI – természetes boszorkány. Elem: levegő.

Adriana szerelme. Alexander barátja. Mintegy húsz évvel ezelőtt kivégezték, miután Adrianával együtt kísérletet tett a Tanács elhagyására.

VIKTOR EHRENSKIÖLD (SZÜLETETT: ANDERSSON) – természetes boszorkány. Elem: víz.

A Tanácsnak dolgozik, de nem esküdött föl a szervezetnek. El tudja dönteni, hogy valaki hazudik-e, vagy sem; képes hatása alá vonni a vizet. Képes gondolati úton eszmét cserélni más vízboszorkányokkal. Alexander adoptálta. Van egy ikertestvére, egy lány, akit megbetegített a saját varázsereje.

HATÁRVIDÉK

1

A vakító fehér fény lassan elhalványul.

Ida pislogva körülnéz.

Már nem a templomban van. Sehol sincsen. Szürkeség veszi körül. Mintha köd volna, de mégsem az. Sokkal jobban hasonlít a semmire.

Matilda még mellette áll, fehér ruhában, fogja a kezét. Vörösesszőke haja, világoskék szeme és szeplői virítanak a kettejüket körülvevő szürkeségben.

Ida megpróbálja kitépni a kezét, Matilda azonban nem engedi el.

– Hol vagyunk? – kérdezi Ida.

– A határvidéken.

– Mi az a…

Matilda csendre inti.

– Psszt – suttogja, miközben ijedten kémleli a szürkeséget. – Különben ránk találnak.

Ida mégiscsak megörül annak, hogy Matilda fogja a kezét.

A kezét.

Az imént a templomban, amikor kinyújtotta a kezét Minoo felé, Minoo egyszerűen átsétált rajta. Matilda viszont elég egyértelműen képes megfogni.

Akkor talán még nem haltam meg teljesen, gondolja Ida. Nem teljesen.

Végignéz magán. Látja, hogy a régi ruhái vannak rajta. A sötét dzseki. A világoskék V nyakú pulcsi, farmernadrág. Megérinti a nyakában függő ezüstszívet.

Matilda erősen megszorítja a kezét.

– Aúú – szakad fel Idából.

Matilda futásnak ered, magával húzza Idát, aki botlik egyet, végül mégis sikerül összehangolni a lépéseiket.

A földet ködfátyol takarja. A talaj puha, mintha lápvidéken járnának, Ida nem hallja a saját lépteit. De legalább van föld a talpuk alatt. Érzi. A lélegzete is szaporábbá válik, miközben szalad, a pulzusa erősebben ver. Az ezüstszív ugrál a mellkasán.

Nem lehetek teljesen halott, gondolja. Teljesen nem.

Továbbfutnak. Nincs semmi, amin megakadhatna a tekintet a szürkeségben, minden perspektíva eltűnik, mintha nem tartanának sehová.

Ida hátrapillant. Csak a szürkeség.

Nem.

Halk suttogás hallatszik.

Valami van ott.

Ida nem látja, mi az, de biztos benne, hogy ott van. Gyorsabb iramot diktál. Most ő húzza maga után Matildát. Tovább, tovább, át a semmin.

El kell fojtania egy sikoltás. Úgy érzi, mintha egyszerre törne rá az összes, sötétségtől való félelme.

Mintha valami felderengne előtte a távolban. Ezek szerint a távolság létezik. A szürkeség változik körülöttük, mintha elvékonyodna. Mintha lenne valami a fátyol mögött, arra emlékezteti, ahogy borús időben a nap feldereng a felhők mögött. Halványsárga szórt fény oszlik szét a szürkeségben.

Már majdnem elérik a fényt, amikor Matilda megtorpan. Hidegkék pillantását Idáéba fúrja. Mintha csak Nicolaus szemei lennének.

– El kell terelnem a figyelmüket, de ne aggódj, utána megtalállak – mondja Matilda. – Az idő és a tér most más viszonyban áll veled. Nem szabad megállnod, amíg itt vagy. Keresd a fényeket!

Aztán keményen ellöki Idát magától.

Mint egy lassított felvételen, úgy zuhan Ida lefelé. A levegő sűrű, ellenálló.

Hirtelen teljesen más helyre érkezik.

Kőpadlón áll. Egy teremben. Hatalmas oszlopok magasodnak fölébe, a tetejük eltűnik a sötétben. Az oszlopokon tarka, élénk színű minták, figurák. Pirosak, kékek, sárgák, zöldek, feketék. A terem homályos a benne égő füstölőktől. Ida elszédül az erős, fűszeres illattól.

Az egyetlen fényforrás a terem közepén lebegő tizenéves lány. Az ő testéből sugárzik a fény, átszűrődik fehér vászonruháján. Fekete haja fürtökben terül szét a vállán. Fejét lehajtja, álla a mellkasán nyugszik. Szeméből könny potyog a földre.

– Elnézést? – kérdezi Ida fejhangon, ami egy pillanatra őt magát is meglepi. – Halló?

A lány felemeli a fejét. Mintha egy láthatatlan kéz nyúlt volna az álla alá. Nyaka körül egy láncon apró kerámia nyakék. Szája lassan kinyílik, beszélni kezd, bele a sötétségbe.

– Megérkeztünk – mondja.

Idegen nyelven beszél, Ida mégis érti.

– Legyetek üdvözölve – szólal meg egy rekedtes öregemberhang.

Ida csak most veszi észre a többi embert a teremben. Alig látja őket a sötétben, ahová a lány fénye már nem ér el. Legalább húszan vannak, talán többen.

Ida majdnem megszólal, de aztán mégsem. Ha esetleg meg is hallanák őt, lehet, hogy nagyon rossz ötlet magára vonnia a figyelmüket. Fogalma sincs róla, kik ők. Fogalma sincs róla, hogy hol van.

– Álmotokban hívtak ide benneteket – szól a lány az emberekhez. – Egytől egyig boszorkányok vagytok. Ismeritek a varázslás különféle formáit. Hívtunk benneteket, s ti eljöttetek.

– Kik vagytok? – kérdezi egy női hang a sötétből. – Lelkek vagytok, akik ezen a kislányon keresztül szóltok hozzánk?

– Afféle lelkek, igen – feleli a lány. – A védelmezőitek vagyunk.

A védelmezők. Ők bizonyára tudnak segíteni Idának. El tudják magyarázni, mi történik vele.

– Halló? – mondja Ida, és odamegy a lányhoz. – Én vagyok az! Ida!

De a lány átnéz rajta.

– Az idők kezdete óta őrködünk fölöttetek, emberek fölött – mondják a védelmezők a lány hangján. – Figyeltünk benneteket, láttuk, hogyan építitek fel a társadalmaitokat, hogyan háborúztok. Soha nem avatkoztunk be. Ám időközben sok minden megváltozott.

– Halló? – szólal meg Ida megint, és meglengeti kezét a lány arca előtt.

Annak a szeme se rebben. Ida megpróbálja karon fogni, de a keze átszalad rajta. Pontosan úgy, mint a templomban.

– Gonosz lények, démonok akarnak bejutni ebbe a világba – folytatja a lány.

– Démonok? – szólal meg egy fiatal férfi.

Ida hátrébb húzódik, de nem akar a sötétben lenni. Pláne nem akkor, amikor démonokról van szó.

– A démonok olyan lények, akik a világok között közlekednek – feleli a lány. – Létezésüknek egyetlen célja van. Hogy rendet teremtsenek a káoszban.

– Hát akkor ez jó – mondja a fiatal férfi. – A káoszt ki kell irtani.

– Azt hiszem, nem értitek – válaszol a lány. – Amikor a démonok felfedezik az életet egy másik világban, a feladatuknak tekintik, hogy befolyásolják, megpróbálják a saját elképzelésüknek megfelelően átalakítani. A démonok gyűlölik a rendetlenséget, az érzelmeket, a másságot. Magukra úgy tekintenek, mint a hibátlan örökkévalóra. Nincs olyan élőlény, aki képes megfelelni az ideáljuknak. És amikor a démonok kudarcot vallanak egy világ átformálásában, minden életet kiirtanak benne. Teljes mértékben elpusztítják.

Nyugtalan mormogás hangzik fel a közönség soraiból.

– Mostanáig nekünk, a ti védelmezőiteknek, sikerült megállítanunk őket – folytatja a lány. – De a velük vívott harcaink során hét hasadék nyílt a világunkon, hét gyenge pont keletkezett. Egyfajta ajtók ezek, amelyeken keresztül bejuthatnak a démonok. Átmenetileg sikerült becsuknunk ezeket az ajtókat, de ez nem elég, le kell zárni őket.

Ida mindezt hallotta már azelőtt. Valójában ő maga mondta el mindezt, amikor Matilda megszállta a testét, és rajta keresztül beszélt.

– Az első kapu, amit le kell zárni, itt van a városotokban – folytatja a lány.

Az első? Matilda azt mondta, hogy a hét átjáró közül hatot már lezártak a korábbi Kiválasztottak, és hogy az engelsforsi az utolsó.

Ida hátán végig fut a hideg.

Az első kapu, amit be kell zárni.

A kérdés azonban nem csak az, hogy hol van. Hanem az is, hogy mikor.

– A kapu kiváltképp mágikus hellyé teszi városotokat – mondja a lány. – Ebben a pillanatban mágikus időszakban élünk. A mágiaszintek egyre nőnek, és amikor az ellenség ereje a tetőfokára hág, akkor lesz a világok közötti hártya a legvékonyabb. Egyedül ebben az időpontban válik lehetségessé a kapu bezárása. És ez a fiatal nő, akin keresztül hozzátok szólunk, egyedül ő képes megtenni ezt. Ő a Kiválasztott.

Az első kapu. Az első Kiválasztott.

– Ez csak álom lehet – mondja Ida, és összeszorítja a szemhéját. – Egy iszonyú hosszú álom. Hamarosan felébredek, és minden úgy lesz, mint régen. Gimibe járok, első osztályba, és sosem láttam a vérvörös holdat. Mindez csak álom, tutibiztos, hogy az, annyival könnyebb lenne elhinni.

Megpróbálja felébreszteni magát. Még a karjába is belecsíp.

Mikor kinyitja a szemét, a világító, lebegő lányt látja maga előtt.

Könnyek gördülnek le Ida orcáján.

Ha még tudok sírni, akkor talán mégsem vagyok tök halott, gondolja.

De már nem tudja, mi a rosszabb. Halottnak lenni, vagy egy másik kor fogságába esni.

– Mitől olyan különleges ez a lány? – kérdezi egy fiatalember.

– Különleges módon kötődik ehhez a helyhez – felelik a védelmezők. – Olyan hatalmas varázserő birtokában van, amilyennek ti soha nem lesztek.

– Ez sértés! – recsegi az öregemberhang.

– Az igazat mondjuk nektek. Azért hívtunk ide benneteket, mert mágikus képességekkel rendelkeztek. De mivel nem ismeritek ezeket, ez gátat szab az erőtöknek. Sokat kell még tanulnotok.

Valaki felhorkan. A lány egy picit elfordítja a fejét. Odanéz. Ismét csend lesz.

– A mágia alapvető felépítésével sem vagytok tisztában – szólal meg aztán.

– Hát akkor rajta, világosítsatok fel minket! – mondja az öreg férfi.

– Ebben a világban hat elem létezik – kezdik a védelmezők. – Ezek képezik minden mágia alapját. Mindannyian uralkodni tudtok egy-egy elem fölött.

A lány felemeli a kezét. Vagyishogy nem ő, emlékezteti magát Ida, a védelmezők emelik fel a kezét. Két sárga lángnyelv gyullad meg két tenyerében.

– Tűz – mondja az első Kiválasztott, s a következő pillanatban csillogó zápor cseppjei oltják el a tüzet. – Víz.

A gyülekezet felől pusmogás hallatszik.

A lány suhint egyet a kezével, a mozdulattól széllökés keletkezik, s a körös-körül kavargó füst felörvénylik előtte, kicsi, tölcsérszerű oszlopot formál, majd szertefoszlik.

– Levegő.

Most összecsapja a tenyerét, a csattanás visszhangot ver a teremben. Amikor ismét felfelé fordítja a tenyereit, azok teli vannak fekete porhanyós termőtalajjal.

– Föld – mondja, és következő pillanatban két zsenge, zöldellő palánta hajt ki a feketeség közepéből. – Fa.

A föld és a palánták csillogó ezüstszínbe tűnnek át.

– Fém.

Összekulcsolja a kezeit, azután ismét kinyitja. Tenyeréből ezüstösen csillogó homok pereg a földre, a homokszemek puhán koppannak a padlón.

– A Kiválasztott mind a hat elem fölött uralkodik. Különleges kapcsolata van ezzel a hellyel. Az ő ereje a Kulcs, amellyel be lehet zárni az ajtót.

– Egy kulccsal nyitni is lehet – jegyzi meg egy idős nő.

– Így van – feleli a lány. – Az ellenség meg is próbálja majd ellopni.

– Hogyan? – kérdezi a nő.

– A démonok a mi világunkban nem hagyatkozhatnak csupán a saját erejükre. Egy boszorkányt azonban rávehetnek, hogy helyettük cselekedjen. Ekkor megáldják ezt a boszorkányt a varázserejükkel. A megáldott feladata pedig az, hogy megölje a Kiválasztottat, és magához vegye annak lelkét és erejét, hogy ki tudja nyitni az átjárót, és beeressze a démonokat.

Ezért gyilkolta meg Max Eliast és Rebeckát, gondolja magában Ida. Szüksége volt az erejükre az ajtó kinyitásához. Minden Kiválasztott erejére szüksége volt.

– A Kiválasztott egy ideig védelmet élvez, megóvják őt az ellenség pillantásaitól – folytatja a lány. – De a háború közeledtével egyre gyengébb lesz ez a védelem, és akkor szüksége lesz a segítségetekre. Ezért kell még többet megtanítanunk nektek a mágiáról.

A lány kezében valami papírtekercsszerű holmi tűnik fel.

Hat jel rajzolódik ki apránként az üres lapon, ahogy a lány kihajtja a tekercset. Hat jel, melyeket Ida túlságosan is jól ismer már.

– Ezek a jelek a hat elemet jelképezik. Varázserejük van – mondják a védelmezők a lányon keresztül. – A ti feladatotok megterhelő lesz, de szent ügyért szálltok síkra. Ti fogjátok megmenteni a világot a pusztulástól. Mostantól fogva nem egyének vagytok. Egységet alkottok. Ti vagytok a Tanács.

Az első Kiválasztott, gondolja Ida. Az első Tanács.

Sűrűsödni kezd körülötte a füst, vastag köd lesz belőle. A hangok elhalnak. És egyszerre ismét a szürkeség közepén találja magát. Azon a helyen, amit Matilda határvidéknek nevezett.

Körülnéz. Semmit sem észlel, de ez nem jelenti azt, hogy egyedül van. A láthatatlan dolog, ami őt és Matildát üldözte, talán ebben a pillanatban is figyeli.

– Keresd a fényeket – suttogja el magának Ida, aztán futni kezd.

Megpróbálja megérteni az imént hallottakat, rájönni, hogy mit is jelent mindez.

A Kiválasztottak ereje a Kulcs az ajtóhoz. A Kulcs, mely örökre bezárhatja, vagy kinyithatja azt.

Mind a hat elemre szükség van, tehát a Kulcs nem ép és egész. Onnantól kezdve nem az, hogy Elias meghalt.

De akkor hogyan fogják bezárni az átjárót? És hogyan tudná kinyitni egy démonoktól áldott? Ez nem azt jelenti, hogy mindenkinek befellegzett?

Biztos nem így van, töpreng tovább Ida. Mert akkor a démonok már rég feladták volna. Már akkor fel kellett volna adniuk, amikor Minoo kiszabadította Elias és Rebecka lelkét Maxból. De akkor miért kellett megáldaniuk Oliviát?

A védelmezők csak megmondták volna, ha a Kiválasztottaknak esélyük sincs a kapu bezárására? Miért hallgatnának egy ilyen dologról?

És miért nincs itt Minoo, hogy megmagyarázza az egészet?

A távolban Ida újabb fényt lát meg a szürkeségben.

Célba veszi, és kiveti magát az ismeretlenbe.

I

2

Minoo kinyitja a szekrényét, könyvek, tollak, füzetek tömege potyog ki belőle. A biológiakönyvet és a Bűn és bűnhődést még sikerül röptében elkapnia, de a többi cucc leesik a földre.

Fülig elvörösödik, amikor lehajol, hogy felvegyen mindent. Várja a felharsanó nevetést, de úgy tűnik, senki sem vette észre. A körülötte állók mind ugyanarról dologról beszélnek.

…annyira király lesz, végre történik valami… a bátyám haverja szerez piát… nem kérhetném kölcsön a tiedet, az a ruha… tök mindegy, úgyis mindenki oda megy…

Minoo felegyenesedik, és mindent visszagyömöszöl a szekrénybe. Aztán leveszi a hátizsákját, és elkezdi telipakolni.

– Buliii! – bömböli el magát a folyosón egy futva közeledő harmadikos fiú.

Minoo emlékezteti magát az iskolában betöltött helyére. Mindenki tudja róla, hogy sosem bulizik. Az, hogy nem hívják meg, nem azért van, mert gyűlölik. Egyszerűen csak fel sem ötlik bennük. És ezzel nincs is semmi baj. Tényleg semmi.

Becsapja a szekrényajtót. Egy búzakék szempárral találja szembe magát.

Viktor Ehrenskiöld az, simára vasalt világoskék inget visel, fölötte bézs színű kardigánt. Lenszőke haja ugyanolyan tökéletesen áll, mint mindig. És mint mindig, az egész fiú teljesen szagtalan. Se parfüm, se testszag. Minooban ez minden egyes alkalommal félelmet kelt.

– Tessék – szólal meg a fiú, és Minoo felé nyújtja az egyik lepotyogott tollat.

– Kösz – mondja Minoo, miközben elveszi tőle.

Több mint egy hónap telt el úgy, hogy ez volt a leghosszabb párbeszédük. Azt követően, hogy a fiú autójában ültek, és Viktor elmondta, hogy továbbra is hű marad a Tanácshoz, Minoo kerülte Viktort, a fiú pedig békén hagyta.

Minoo felveszi a hátizsákját. A könyvek nyomják a derekát.

– Elég nehéz lehet – mondja Viktor. – Walpurgis-éjen is tanulni fogsz?

A lány felelet nélkül hagyja, és elindul az előcsarnok felé. A fiú utánamegy.

– Vagy elmész ennek az illetőnek a kis… bulijára? – faggatózik Viktor.

Fejével Levan felé int, aki valamivel arrébb, néhány harmadikos srác társaságában ácsorog a folyosón. Azok nevetnek, és hátba veregetik Levant, akinek az ütéstől lecsúszik az orrán a szemüveg, amit aztán egy gyors mozdulattal visszatol.

Levan.

Szóval őt meg se hívják, amikor az osztály többi strébere bulizik. Ez fáj Minoonak, de be nem vallaná magának.

– Elmész? – kérdezi Viktor.

– Miért akarod megtudni?

– Csak beszélgetni próbálok veled.

– Keress valakit, akit érdekelsz.

– Jaj nekem! – feleli Viktor, és színpadias mozdulattal a szívéhez kap.

Kimennek az előcsarnokba, Minoo meglátja az egyik plakátot Olivia fényképével. LÁTTA VALAKI OLIVIA HENRIKSSONT? – áll rajta nagybetűvel a rendőrségi telefonszám fölött. Olivia kék haja felhőként lebeg fehérre sminkelt arca körül. Hatalmas, barna szemei csillognak. Telt orcáival egészen másmilyen Oliviát mutat, mint amilyen az a roncs volt, akit Alexander emelt fel a tornaterem padlójáról.

– Minoo – mondja Viktor. – Tudom, hogy másképp látunk bizonyos dolgokat. De attól még beszélhetnénk egymással.

Minoo megáll a kijárat előtt. Viktorra néz.

– Az biztos – feleli halkan. – Rengeteg dologról szeretnék beszélgetni. Hol van Olivia? Él még? És te meg Alexander, miért maradtatok Engelsforsban, miközben nem is hisztek az apokalipszisben, vagy abban, hogy mi vagyunk a Kiválasztottak? Nyilván lenne fontosabb dolgotok, nem?

– Tudod, hogy nem felelhetek ezekre a kérdésekre – mondja Viktor.

– Akkor nincs miről beszélgetnünk.

A fiú, hogy visszatartsa, Minoo vállára teszi a kezét.

– Valóban azt hiszed, hogy az ellenséged vagyok? – kérdezi.

– Hát a barátom biztosan nem vagy.

Viktor elveszi a kezét.

– Ajaj – mondja. – Ezt tényleg komolyan gondoltad.

Úgy tűnik, Viktor hazugságvizsgálója pontosan bemérte, mennyire komolyan gondolja Minoo, mert most igazi megbántottság látszik az arcán. Minoo a másodperc töredékéig érez némi lelkiismeret-furdalást, de aztán arra emlékezteti magát, hogy ez lehetett Viktor célja. Fogalma sincs, ki ez a fiú valójában. Mi az, ami igazi belőle, és mi a manipuláció része. Csak annyit tud, hogy ígéretet tett magának, hogy soha többé nem bízik meg benne.

– Hagyj békén! – ennyit mond neki, majd kimegy az ajtón.

Viktor nem megy utána.

Az iskolaudvar sápadt szürke fényben fürdik, Minoo hunyorogva néz körül. Gustaf a magányos focikapunál áll khakiszínű átmeneti dzsekijében. Szél borzolja szőke haját, ahogy Minoora mosolyog és üdvözlésképp felemeli a kezét.

Minoo egész teste jeleket ad. Minden arról árulkodik, amire gondolni sem mer, amit nem mer átérezni. A fülei ismét elvörösödnek, a csuklója körül elektromos bizsergés futkorászik, ahogy elindul a fiú felé.

– Szia – mondja Gustaf, és megöleli.

– Szia – feleli Minoo, miközben kényszerítenie kell magát, hogy elengedje a fiút, nehogy úgy rácsimpaszkodjon, mint egy koala az eukaliptuszfára.

– Járunk egyet? – kérdezi Gustaf.

A felhőtakaró úgy borul Engelsfors fölé, mint egy fedő. A Kicsi Nyugalom lakónegyeden sétálnak keresztül. Az útszélen pitypang és nőszirom virít. Elhaladnak a szépen ácsolt, gyönyörű fehér ház mellett, ahol pár hete még Adriana Lopez lakott. Most elhagyatottan áll. Adriana azóta az udvarházban él, Minoonak fogalma sincs, hogy megy sora. Hogy érzi magát. Nem látta őt, mióta Adriana életének minden, Engelsforsba érkezése után keletkezett emlékét elrejtette. Elrejtette őket, hogy megvédje Adrianát a Tanács előtt.

Délnek fordulnak, a csatorna felé veszik az irányt. Gustaf az ősztől induló egyetemi képzésekről beszél, amikre beadta a felvételijét. Legjobban a jogra szeretne bejutni Uppsalában. Minoo igyekszik lelkesnek látszani, próbál fittyet hányni a fájdalomra.

Uppsala. Stockholm. Lund. Linköping. Umeå. Göteborg. Minden név egy késszúrás. Gustaf néhány hónap múlva már valahol ezeknek a városoknak az egyikében lakik majd, és nem lesz többé a mindennapok része. Az is lehet, hogy jobb lesz így. Jobb lesz hagyni, hogy ez a kapcsolat, bármiről is szól ebben a pillanatban, elenyésszen.

Elmennek Olsson dombja mellett, melynek tetején hatalmas, rőzséből és hulladék fából álló halmot hordtak össze a tűzrakáshoz.

– Elmész? Megnézed a tavaszváró máglyagyújtást? – kérdezi Gustaf.

– Nem… – kezdi a lány, de robbanás éles zaja szakítja félbe.

Megfordul. Mögöttük az úton néhány középső tagozatos kölyök röhög harsányan.

– Szabad nekik egyáltalán ilyen idősen petárdát a kezükbe venni? – szólal meg később Minoo. Hallja, hogy a hangja egy zsörtölődő öregemberére hasonlít.

– Megijedtél? – kérdezi tőle mosolyogva Gustaf.

– Egyszerűen nem értem, mi a poén a petárdában.

– A legtutibb dolog. Mindenfélét fel lehet robbantani vele. Homokvárat, meg ilyeneket. Te sosem próbáltad?

Minoo a fejét rázza. Hát persze hogy Gustaf játszott régen petárdával. És persze hogy ő meg nem.

Felidézi magában azt a Gustafot, akit csak látásból ismert, amikor még ők is középső tagozatosok voltak. A fiú minden ebédszünetet a focipályán töltött, a barátok és a rajongók gyűrűjében. Minoo az iskolakönyvtárban rejtőzött el olyankor, hogy ne kelljen kimennie.

Annak az emléke, hogy mennyire nagy volt köztük a különbség gyerekkorukban, még mindig elbizonytalanítja Minoot. Nem azt mutatja ez is, hogy ők ketten alapjában véve teljesen másmilyenek?

Mi a közös bennük? Miért lettek barátok? És mi ez a másik dolog? Amire valójában gondolnia sem szabad. Amitől Gustaf megfogta a kezét, amikor ott ültek egymás mellett a fiú ágyán a tavaszi napéjegyenlőség előtti estén.

– Elmész a buliba? – kérdezi Gustaf.

Mögöttük újabb petárdák robbannak fel.

– Levanéra gondolsz? – kérdez vissza Minoo, aztán rájön, hogy ez teljesen úgy hangzik, mintha megpróbálná elhitetni Gustafval, hogy legalább két szuper buli között kell döntenie.

– Arra – feleli Gustaf.

– Tanulnom kell, és különben sem hívtak meg – mondja Minoo, és reméli, hogy nem olyan a hangja, mint egy mártíré.

– Kit érdekel, hogy meg van-e híva valaki, vagy sem. Nem hinném, hogy Levan tudja, mire vállalkozott. Lehet, hogy már csak azért is oda kellene néznünk, hogy besegítsünk, nehogy elszabaduljanak az indulatok – mondja Gustaf, majd felnevet.

Nevetése szinte idegesnek hangzik. Minoo a szeme sarkából látja, hogy a fiú őt figyeli.

Valóban azt akarja, hogy elmenjünk? – töpreng Minoo. – Miért akarná? Mert hirtelen a fejébe vette, hogy haver vagyok, akivel jó lehet bulizni? Vagy mert megsajnált, amiért otthon kell ücsörögnöm Walpurgiskor, a szuperbuli napján? Vagy komolyan gondolja, amit mond, hogy kitűnő bulirendőr lenne belőlem?

Vagy azért, mert egy bulin bármi megtörténhet?

Minoo füle lángra kap.

– Miből gondolod, hogy elszabadulhatnak az indulatok? – kérdezi a fiútól.

– Walpurgis-éj lesz. Levant gyakorlatilag senki sem ismeri. És ez az első monstre buli, a tornatermi események óta.

A tornatermi események.

Olivia Helenával és Krister Malmgrennel kitervelte, hogy a Pozitív Engelsfors összes iskolai tagját feláldozzák. Több száz ember életerejére volt szükségük ahhoz, hogy Eliast feltámasszák halottaiból. Csakhogy Helenának és Kristernek sejtelme sem volt arról, hogy Olivia őket is fel akarja áldozni. Olivia pedig nem tudta, hogy a démonok őt is átejtették, és a tömeggyilkosság nem Elias eljövetelét eredményezte volna, hanem az apokalipszisét.

Gustaf azonban minderről semmit sem tud. Ugyanolyan kevés emléke maradt az estéről, mint az Olivia amulettjét viselő pozitív zombik bármelyikének. Minoo a fiú összes emlékét mélyen elrejtette benne.

És most azt kívánja, bárcsak lenne valaki, aki vele feledtet el mindent.

Minden, amit Gustaf azon az estén átélt, ebben a pillanatban ott van Minoo fejében. Látta Ida halálát mind Gustaf, mind a saját szemén keresztül. Túl sokat látott már mások szemével. Adrianáéval is.

És Maxéval.

Azt, amikor Max a pisztolyával Linnéára célzott az ebédlőben. Amikor Anna-Karinnal felszedette a szeletelőkést a konyhapultról, hogy a saját nyakának szegezze. Amikor majdnem vízbe fojtotta Minoot. Amikor lelökte Rebeckát az iskola tetejéről. Amikor Eliast arra kényszerítette, hogy felvágja ereit a tükörcseréppel. Amikor a barátnőjét, Alice-t rávette, hogy kiugorjon az ablakon, és halálra zúzza magát a sziklákon, mert már nem akart Maxszal együtt élni.

Gustaf finoman megérinti Minoo vállát. Az érintés felébreszti Minoot, kioldja őt az örvényből, mely újra meg újra magával rántaná Max emlékeinek mélyére.

– Hová tűntél? – kérdezi a fiú.

Minoo annyira vágyik rá, hogy őszintén válaszolhasson, és mindent elmeséljen. Ám a Tanács törvényei megtiltják, hogy a nyilvánosság előtt felfedje boszorkány mivoltát, és ebbe a nyilvánosságba Gustaf is beletartozik. A Kiválasztottaknak muszáj rejtve maradniuk a többi ember előtt, nehogy megint magukra uszítsák a Tanácsot. De Minoo mindennél jobban aggódik a Gustafra váró megtorlás miatt, ha a fiú előtt mégis fény derülne a titokra, és ez a Tanács tudomására jutna.

– Bocs, egy kicsit túl sok dolgon kattog az agyam.

– Oké. Lehet, hogy nem valami oltári ügyesen adtam elő a dolgot, de most komolyan: mi legyen? Elmenjünk Levanhoz?

Minoo hirtelen úgy érzi, igazán el szeretne menni. Hadd legyen már egyetlen estéje, amikor nem kell okosnak lennie, nem kell jól döntenie, és előre átgondolnia mindent.

Gustaf felé fordul, de a fiú észrevett valakit. Felemeli a kezét, integetni kezd. Minoo is arra néz.

Isabelle Mohlin, Rebecka mamája jön feléjük, Rebecka kishúgaival kézen fogva. Vörösesszőke haját rövidebbre vágatta, de még mindig olyan, mint Rebecka. Boldogan mosolyog Gustafra. Amikor odaér, hosszan, szeretetteljesen megöleli.

– De örülök, hogy látlak – mondja, miközben elereszti Gustafot.

– Én is – feleli Gustaf, és leguggol, hogy üdvözölje Almát és Moát.

– Szervusz – mondja Isabelle, és Minoora mosolyog.

– Szervusz – feleli Minoo.

Megfordult-e valaha Isabelle fejében, hogy Minoo és Gustaf két ember azok közül, akik a legközelebb álltak Rebeckához? Elgondolkozott már azon, hogy vajon ez a két gyerek látta-e azokat a jeleket, amelyek mellett ő elment? Azokat az igazából nem létező jeleket, hiszen Rebecka nem lett öngyilkos.

– Mama – szólal meg Moa vékony kisgyerekhangján. – Pisilni kell.

– Jó, azonnal megyünk – mondja neki Isabelle, majd Gustafhoz fordul. – Meg kell etetnem az egész bagázst, mielőtt elrohanok a munkába. Boldog vagyok, hogy már nem a sürgősségin dolgozom. Itt lenne ez a nyakamon ez a Walpurgis-éj is, meg minden.

– Mama! – mondja nyűgösen Moa, és teljes súlyával az anyja karjába csimpaszkodik.

– Jól van, kicsim – feleli Isabelle anélkül, hogy Gustafot elengedné a tekintetével. – Tudod, hogy bármikor szívesen látunk. De gondolom, hogy rengeteg most a dolgod az érettségi előtt.

– Nemsokára letesszük az utolsó vizsgákat, azután nyugi lesz – feleli Gustaf. – Küldök majd meghívót a bankettre.

– Hát ez remek – mondja Isabelle. – Igyekszünk elmenni rá. Egyikünknek biztosan sikerül. Szervusz, Minoo.

Elindul a gyerekekkel. Minoo és Gustaf mozdulatlanul állnak, Isabelle-éket nézik.

– Nem tudok ma elmenni – szólal meg Minoo. – Tényleg muszáj tanulnom.

Gustafra néz, látja a fiú tétova, ide-oda rebbenő tekintetét.

– Értem – mondja.

Aztán meg se öleli Minoot búcsúzáskor. A lány azon morfondírozik, mit jelenthet ez. És gyűlöli magát, amiért egyáltalán morfondírozik, és amiért úgy vágyott rá, hogy Gustaf megölelje.

Minoo kinyitja a bejárati ajtót, lerúgja magáról a cipőjét az előszobában, felsiet a lépcsőn, és leveti magát az ágyára. Gondolatai, mint ezer pici horog, mintha mindenütt beléakadtak volna, és most szét akarnák szedni.

Maga elé tartja kezét, feloldja a gátakat.

Ujjai körül gyűrűzni kezd a fekete füst. Lassan mozog, a fátylak egymásba folynak, a füst megvastagszik, szétterül, némán lebeg fölötte, mint a sötét víz.

Veled valami nincs rendben. De ezt te is tudod, igaz?

Bűzlesz a mágiától, de én ilyen mágiával még életemben nem találkoztam. Ördög tudja, mi a fene ez. De valahogy nem tetszik nekem.

Az Ida temetését követő héten Minoo megint elment a Kristálybarlangba, és megkérdezte Mona Månstrålét, hogy tulajdonképpen mire gondolt, amikor ezt mondta.

– Azt rögtön tudtam, hogy veled van valami gubanc, még mielőtt találkoztunk volna – mondta Mona, és még egy réteg gyöngyházfényű rúzst kent fel az ajkára. – De csak amikor először tetted be ide a lábad, akkor jöttem rá, mekkora gubanc. A mágia a legkülönbözőbb módokon mutatkozik meg, de hogy milyen építőkövekből, azt mindig meg lehet ítélni.

– Úgy érti, az elemeket? – kérdezte Minoo.

– Az elemeket, naná – felelte türelmetlenül Mona. – Csakhogy neked nincs elemed, igaz?

Nem, gondolja Minoo, és szemével a füst csábos mozgását követi, elveszejti magát benne. Nekem valami sokkal jobb jutott.

Már nem fél. Semmi sem árthat neki a füstben, semmi sem fáj. Teljesen mindegy, hogy kívülről vagy belülről éri a fájdalom, mert az nem kaparinthatja meg, hiszen a védelmezők varázsereje lüktet a belsejében, és körülötte is.

Legelőször akkor érezte ezt, amikor legyőzte Maxot. És érezte, amikor elrejtette Adriana emlékeit. De csak Ida temetése után történt meg vele, hogy belemenekült a füstbe. És talán ez a védelmezők legnagyobb ajándéka. Hogy meg tudják szabadítani önmagától.

Minoo felül, és kihúzza az éjjeliszekrény fiókját. Előveszi a Minták könyvét, leteszi maga elé az ágyra. A füst tunyán lebeg tovább céltalanul lapozgató keze körül.

Ida halála óta nap mint nap beszélt a könyv segítségével a védelmezőkkel. Ritkán válaszolnak a kérdéseire. De már a puszta jelenlétük is vigasztalóan hat.

Minoo látja, amint az elemek szimbólumai áramlani kezdenek a lapokon, egymásba olvadnak, szétválnak, hogy újabb mintákat hozzanak létre.

Mutatnunk kell neked valamit.

Minoo végigsimít ujjaival a jeleken.

Mi az? – kérdezi.

Hirtelen szédülés fogja el.

Forogni kezd vele a szoba, a fejét olyan könnyűnek érzi, mintha héliummal telt volna meg.

Már a saját teste fölött lebeg, egyre magasabbra emelkedik, fel a plafon irányába. Amikor lenéz, saját magát pillantja meg, az ágyon ül ölében a nyitott könyvvel.

Kisvártatva a tetőcserepeket látja maga alatt.

Felemeli a fejét, előtte terül el az egész város. A nap izzó golyóbis az égen. Messze alatta látszik a ház, ahol él. A városnegyed, ahol felcseperedett. Mindezt látja, és látja, hogyan lesz minden egyre kisebb, miközben ő lassan egyre magasabbra emelkedik.

Tudja, hogy félnie kéne. Mégis hűvös nyugalmat érez, miközben kíváncsian veszi szemügyre Engelsfors városát ebből a madártávlatból.

Olyan gyönyörű.

A város utcái másképp festenek innen felülről. Néhány közülük lágyan kacskaringózik, még sosem vette őket eddig észre, amikor végigsétált rajtuk. Látja a várost körülölelő erdőt. Látja a kórházat. Az udvarházat. Tökéletes csend honol mindenütt. Mintha aludna a város. Sehol semmi mozgás.

Az eget leszámítva.

Minoo elnéz az Engelsfors Gimnázium felé.

Sötét felhők tornyosulnak valahol a négyszögletű épületen túl, s most egyre magasabbra hágnak a látóhatáron, lassacskán minden irányból elborítják az eget.

Nem felhők azok.

Hangtalanul gomolygó fekete füst borítja be Engelsforst. Csápjai a lakótelepi emeletes házak között tekeregnek már, bekúsznak a villák kertjeibe, elnyelnek minden épületet, bekebelezik az egész várost. A nap sápadt távoli csillaggá zsugorodik, mígnem kialszik végül. És Minoo nem tudja többé, röpül-e vagy zuhan az űrben.

Kinyitja a szemét.

A félelem, amiből az imént még semmit sem érzett, most elhatalmasodik rajta.

Remegő lábbal kel fel az ágyról, az ablakhoz lép, kinéz.

S bár odakint minden szokványosnak tűnik, Minoo tudja, hogy amit látott, igaz.

Csak még nem történt meg.

3

Anna-Karin órák óta gyalogol, hol a Róka tudatában fészkel, hol a sajátjában. Láttak rügyező fákat, domboldalban virágokat. Hallgatták a madarak énekét, nyulak, rókák nyomába szegődtek, fekete rigó fészkére bukkantak egy bozótban, de nem nyúltak a tojásokhoz.

Csodaszép tavaszi nap ez, de a nyugtalanság hajtja Anna-Karint és a famulusát is.

– Mit keresünk igazából? – kérdezi a Rókától.

A kérdést sokszor feltette már az állatnak és magának is az elmúlt hetekben. A Róka nem tud felelni rá. Csak abban biztos, hogy folytatniuk kell a kutatást.

Egy kerítéssel körülvett, vízzel teli, régi bányagödörnél kétfelé ágazik az út. Oldalt gödör szélei meredeken szakadnak le a mozdulatlan víztükör felé. A sziklafalon megtelepedett moha zölden világít.

A Róka tovább-bandukol a fölfelé kanyargó bal oldali ösvényen. Anna-Karinnak mosolyognia kell, amikor az állat ide-oda tekergő bozontos farkára néz.

Próbált már nevet találni neki, de semelyik sem illett hozzá. Aztán rájött, hogy talán nem is túl okos dolog elkeresztelni őt. Különben is, miért is volna ehhez joga. Egyszerűen csak úgy gondol rá, mint a Rókára. Kíváncsi lenne rá, hogy vajon Nicolaus ugyanezért hívta-e Macskának a famulusát.

Szeretné elhessegetni Nicolaus gondolatát. Fél év telt el, amióta a férfi elment Engelsforsból, azóta egyetlenegyszer sem hallottak felőle. Még azt sem tudják, hogy életben van-e egyáltalán.

A Róka egyszer csak megáll az ösvény közepén. Borostyánszemével ránéz. A farka most meg se moccan.

– Mi van? – kérdezi tőle Anna-Karin. Válaszul hangos ugatás érkezik.

Elindul az állat felé, de az nem várja be. Letér az ösvényről, és cikázva elindul a sűrűbe, a fenyőfatörzsek között.

Anna-Karin megáll, szemével követi a Rókát. Habozik.

Sokan tűntek már el a környező erdőkben. Engelsfors lakói többnyire nem szívesen hagyják el az ösvényeket. Anna-Karin szíve szerint hagyná az egészet, de a Róka azt akarja, hogy kövesse.

Az állat tudata magához vonzza Anna-Karinét, a lány szeme előtt zöld moha, elsuhanó fatörzsek villannak fel, amint famulusa nekiiramodik.

Anna-Karin lelép az ösvényről. Egy pillanatra teljesen összezavarodik, amiért a lába alatt megsüllyed a moha, könnyű léptű mancsokkal másra számított. Aztán bemegy a fák közé.

A Róka ugatása hangzik fel valahol a távolban. Anna-Karin továbbgyalogol, míg meg nem látja a rá várakozó állatot egy földből kifordult fa gyökérzete mellett. A gyökérzet Anna-Karin válláig ér. A Róka szinte szuggerálja.

– Találtál valamit? – kérdezi a lány.

Ebben a pillanatban döbben rá, milyen hatalmas a csönd. Nem énekel sehol egy madár. Nem susognak magasan a fejük fölött a fenyőlombok. És akkor megérti.

Megkerüli a kifordult gyökereket, körülnéz. S bár voltaképp mostanra hozzászokhatott volna, mégis libabőrös lesz a látványtól.

Elszürkült fatörzseket lát. A lucfenyők kérge kiszáradt, koszosbarna színűvé vált. A lombhullató fák kopasz ágain egyetlen rügy sem várja, hogy kifakadjon. Újabb holt vidék. Tavaly nyár óta egyre több helyen indul pusztulásnak az erdő.

A Róka még egyet vakkant, aztán puha léptekkel megy tovább. Lassan lopakodik. Élénken figyel.

Anna-Karin utánaindul.

A levegő nehéz. A száraz föld zizegése hallatszik csak a talpa alatt. A fák, mintha egyre közelebb kúsznának hozzá. Mintha bekerítené az erdő.

Persze csak képzelődés az egész. Minden mozdulatlan.

Túlságosan is.

Összerezzen a Róka ugatására. Az állat megállt valami mellett.

Egy fekete rigó hever a földön. A hátán fekszik, csőre félig nyitva, szárnyai szétterülnek a mohán.

– Szegény kis madár – mondja Anna-Karin.

El szeretne menni innen. Most azonnal. A Róka óvatosan megszaglássza a fekete tollakat.

– Most már aztán gyere – szól neki Anna-Karin, miközben felnéz.

A talaj annyira sziklás, hogy a köveken megtelepedett moha, mintha hullámokban közeledne feléjük. És ekkor Anna-Karin meglátja a madártesteket. Mindegyik szétterjesztett szárnyakkal, mintha repülés közben zuhantak volna le egyenesen az égből.

Anna-Karin néhány lépést tesz előre. Mindenütt madarakat lát.

Szarkákat. Varjakat. Kismadarakat.

Megáll egy hátán fekvő egerészölyv fölött. Fiatal madár, Anna-Karin látja a szárny belsejének rajzolatán.

Azon töpreng, hogy mióta fekhetnek itt ezek a madarak. A bomlásnak még nyoma sincs, a testek teljesen épek. Egy ilyen, rengeteg madárhullával borított hely máskülönben ki se látszana a bogarak alól.

A Róka csatlakozik hozzá.

– Gyerünk – suttogja neki a lány. – Hazamegyünk.

Anna-Karin megfordul, és elindul visszafelé. Amint ismét az ösvényre lép, máris nagyobb biztonságban érzi magát. Megszólal a mobiltelefonja, a Róka a fülét hegyezi. Anna-Karin megkönnyebbülten fedezi fel Minoo nevét a képernyőn. Jó érzés lesz elmondani neki.

– Történt valami – kezdi Minoo rögtön, miután Anna-Karin felveszi.

Anna-Karinnak összeszorul a torka, amikor Minoo a fekete füstről beszél, ahogy az elnyelte a várost.

– Szóval, igazából nem merek ma éjszaka egyedül maradni – folytatja Minoo. – A papa Fagerstában éjszakázik. Átmehetek hozzád?

Anna-Karin habozik. Minoo volt már nála párszor, és ilyenkor Anna-Karin mindig zavarba jön. Elképzeli, milyennek tűnhet a lakásuk Minoo szemében.

A mama is napok óta rosszabb bőrben van, mint általában. Alig kelt fel a kanapéról, csak fekszik, cigarettázik, siránkozik, és túl nagy hangerőre állítva nézi a tévét. Ma reggel, amikor Anna-Karin megkérdezte tőle, hogy érzi magát, a mamája válaszképp ráförmedt: abbahagyhatnád már a kérdezősködést, úgysem értesz az egészből semmit.

– Vagy te is átjöhetsz – teszi hozzá Minoo, és hangján hallatszik, hogy tisztában van vele, mi az oka Anna-Karin tétovázásának.

Anna-Karin egyszerre bosszankodni kezd. De hát miért kellene szégyenkeznie? Ő és a mamája nem egyazon személy.

– Nem, semmi gáz – feleli. – Gyere csak át. Telefonálok, miután rendet raktam egy kicsit.

– Semmi szükség rá.

Anna-Karin előtt megjelennek a mama hamutartói, a fürdőszobai szennyeskosár, amiből kifolyik a szennyes ruha, annyira tele van; a pormacskák, amelyek akkorára nőttek már, hogy egyesével lehet őket felszedegetni.

– Dehogyisnem – feleli. – Nagyon is szükség van rá.

Amikor Anna-Karin kinyitja a lakásajtót, Peppar szalad elé, megszimatolja. Mindig nagyon kíváncsivá teszi a rókaszag.

A mama szobájának az ajtaja csukva van. Anna-Karin lezuhanyozik, sokáig folyatja a meleg vizet, megpróbálja leöblíteni magáról a közelgő katasztrófa érzését. Aztán bemegy a szobájába, tréningalsót vesz fel, és egy óriási pólót. A mennyezeti lámpa pislog egyet. Az áramszolgáltatás már egy éve ezt produkálja. Ez is az apokalipszis eljövetelére figyelmeztet. Anna-Karin lekapcsolja a lámpát, inkább ne is lássa.

Kimegy a konyhába, beáztatja a szennyes edényeket, már rájuk száradt az ételmaradék. Bekukkant a frizsiderbe. Pénzt kell kérnie a mamától, hogy bevásárolhasson. Persze ódzkodik a gondolattól. Tisztában van vele, hogy alig élnek meg. A mama pedig újabban meg se játssza, hogy próbál valami munkát találni. Anna-Karinnak fogalma sincs, mi lesz, ha elfogy a pénzük. Kapcsolatba kell lépnie a szociális gondozó intézménnyel? Eljön valaki, hogy segítsen nekik?

Nem akar most erre gondolni. Előveszi a mobilját, és felhívja a nagypapát.

Sokáig kicsöng a telefon anélkül, hogy bárki felvenné. Anna-Karint eltölti az aggodalom. Ilyen idő tájt a nagypapa mindig a szobájában van. Már éppen le akarja tenni, amikor egy női hang beleszól.

– Taisto Nieminen telefonja.

– Jó napot, Taisto unokája vagyok. Beszélhetnék vele?

– Most alszik. Ma nincs olyan jól.

Anna-Karin a mosogatóban álló víz olajossá váló felszínét nézi.

– Valami… Valami súlyos baj van? – kérdezi aztán.

– Nem, bizonyára semmi különös – feleli a nő. – Egyszerűen csak kimerült. Holnap telefonálj megint.

Anna-Karin leteszi a telefont.

Mona Månstråle jóslata visszhangzik a fejében.

Búcsúzz el, amíg van rá lehetőséged. Még van idő. El ne fecséreld.