Lacey Baker

MINT A MENNYORSZÁGBAN

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Lacey Baker

MINT

A MENNY-

ORSZÁGBAN

Sweetlandi történetek

A mű eredeti címe

Just Like Heaven

Text Copyright © 2013 by Lacey Baker

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Danyi Andrea

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DANYI ANDREA

Szerkesztette

SZALA BOGLÁRKA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 781 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Bonnie Russónak, tizedik osztályos

történelemtanáromnak, azért a tudásért, hogy mindenki

megérdemel egy második esélyt.

És mindenki másnak, aki nem riad meg a második,

a harmadik vagy a negyedik próbálkozástól sem,

hogy megtalálja, amit keres.

Preston Cantrell a második kopogtatásra nyitott ajtót. Fogalma sem volt, hol vannak a lányok, de hallotta a kutyakölyköket, amint a hátsó kertben játszanak. Mivel Sweetlandben tartózkodott, és éppen jeges teát szürcsölgetve lustálkodott a társalgóban, úgy érezte, ez a legkevesebb, amit megtehet. Hiába is volt a kezében egy tárgyalási jegyzőkönyv átirata, amelyet egyetlen éjszakára kapott a titkárnőjétől.

Az azonban meg sem fordult a fejében, hogy a hétköznapi cselekedete jutalmaként egy nő zuhan a karjába. Preston ijedten lépett hátra, hogy el ne essen, miközben elkapta az összevissza hadonászó lányt, akinek a megdöbbenéstől még a hangja is elakadt. Mögötte Hoover Kinget pillantotta meg, amint épp a feljárón támolyog felfelé.

– Igazán sajnálom – szólalt meg a férfi kifulladva a sietségtől.

Hoover legalább huszonöt kilónyi túlsúlyt cipelt. Ennek ellenére minden este hat óra negyvenötkor az Ezüstkanálban vagy Charlie bárjában ült, és kizárólag az étlapon található legzsírosabb, koleszterinben leggazdagabb ételeket rendelte magának. Ennek oka most leginkább az volt, hogy a feleségét, Inezt letartóztatták pénzmosásért és korrupcióért. Hoovert azonban állandó részegségének és a szülővárosában megőrzött jó kapcsolatainak köszönhetően minden vád alól tisztázták, annak ellenére, hogy mind ő, mind pedig a felesége a városi tanács tagja volt, és többnyire mindig egy párként léptek fel. Fitzgerald polgármester és Farraway seriff nyilvánvalóan felismerték, hogy egyszerűbb, ha hagyják a férfit a maga útját járni, az is elég büntetés neki.

Hoover kopasz feje búbján verejtékcseppek csillogtak, ahogy elindult felfelé a főbejárathoz vezető lépcsőn. Ennek tetején, az utolsó két lépcsőfokon botlott meg.

– Az a vén tragacs egész úton rángatott. Alaposan megijesztettem a fiatal hölgyet – fortyogott Hoover, majd levegő után kapkodva megállt a lépcső tetején.

– Sajnálom – felelte a nő sietve, és zavartan húzódott odébb Prestontól.

– Csak bocsánatot akartam kérni – folytatta Hoover, majd a karjával, azután a kézfejével letörölte a homlokáról az izzadságot.

– Miért nem jön be, és iszik egy pohár vizet, Hoover? – javasolta Preston, és a látvány ellenére igyekezte megőrizni a komolyságát, bár a férfi autója, az öreg, rozsdafoltos és törött sárvédőjű kombi, amely egymagában képviselte Sweetland taxiszolgáltatását, nevetésre ingerelte. Pontosan tudta, milyen hangokat ad ki a vén tragacs: mint egy haldokló állat hörgő lélegzete.

– Igazán kedves – szuszogta Hoover, majd amennyire tudott, felegyenesedett, és közelebb lépett az ajtóhoz.

A nő habozva elmosolyodott, és félreállt.

– Nem akartam megijeszteni, kisasszony – nézett rá Hoover, és a keze után nyúlt.

Preston ezúttal valóban majdnem felnevetett, mert a lány láthatóan nem akart hozzáérni Hoover izzadságtól nedves tenyeréhez, de aztán nagyot sóhajtva mégis megrázta.

– Semmi baj – szólalt meg a nő lágy hangon, amelyet Preston végtelenül finomnak talált.

– Menjen csak be az étterembe. Michelle-t biztosan ott találja! – küldte be a férfit.

Amikor Hoover eltűnt, Preston végre a kopogtató idegen nő felé fordult teljes figyelemmel.

– Úgy érzem, jobb, ha mindent elölről kezdünk – jelentette ki, megvillantva legelbűvölőbb mosolyát, amely védjegye volt ikertestvérének, Parkernek és neki is, és amellyel megszámlálhatatlan női szívet törtek már össze Sweetlandben. – Segíthetek?

A nő félénken elmosolyodott, mintha nem tudná, mit is kezdjen a helyzettel. Preston azonban még ennek is örült, mert e derű fénnyel árasztotta el a nő arcát, zöld szeme ragyogni kezdett, szinte mosolyogott rá. Gyönyörű, futott át a férfi agyán, majd a gondolat azonnal szertefoszlott, ahogy tovább nézte. Több, mint gyönyörű, és ezt veszélyesnek találta.

– A nevem Heaven{1} – szólalt meg a nő.

Természetesen, mi más is lehetne? – futott át Preston agyán.

– Heaven Montgomery – folytatta. – Preston Cantrellt keresem.

– Már meg is találta – felelte a férfi, és derűsen kinyújtotta a kezét.

A nő ekkor tetőtől talpig végigmérte.

– Ne aggódjon, évek óta ismerem Hoovert. És nem terjeszt bacilusokat – nevette el magát Preston, mire a nő is felkacagott, és végre kezet nyújtott. A férfi a kelleténél néhány másodperccel tovább fogta a kezét, majd fegyelmezve magát gyorsan elengedte.

– Azt hiszem, ezt jó tudni – felelte a nő, majd feltűnés nélkül próbálta megtörölni a tenyerét a nadrágjában.

A farmer tökéletesen illett karcsú alakjára, állapította meg a férfi. Szép hosszú lábai voltak. Szívesen látott volna belőle többet. A nő azonban fehér, bő inget viselt, amely gondosan elrejtette a testét, bár ő fogadni is hajlandó lett volna arra, hogy hasonlóan formás mindenütt. Talán ezért is hívják Heavennek.

És ezért szólalt meg Preston fejében a figyelmeztető sziréna.

– Coco miatt jött, ugye? – kérdezte a férfi.

– Igen – bólintott Heaven. – Láttam a hirdetését, és azt hiszem, jól kijönnénk egymással.

– Fáradjon be, kérem, és beszélgessünk. – Azzal becsukta az ajtót, mert odakint késő júniusi harmincnyolc fok tombolt, a panziót viszont kellemesen lehűtötte a klímaberendezés.

Figyelte, ahogy előtte halad a nő, és képtelen volt levenni róla a tekintetét, bár tudta, nem helyes. A lány fenekére olyan tökéletesen simult a farmernadrág, hogy a kerek idomok láttán rögtön megkívánta. Szó mi szó, hibátlanul megalkotott szépség.

– Akár itt a társalgóban is leülhetünk – mondta, óvatosan megérintve a nő könyökét, majd a nappali ajtaján át a társalgóba vezette. A szoba a beáramló naptól fényárban úszott, amely még inkább kiemelte a krémszínű tapétán a rózsákat, és a sötét szőnyeg is kissé élénkebbnek tűnt.

Preston összeszedte a papírjait a magas támlájú viktoriánus székről, és így szólt:

– Kérem, foglaljon helyet.

A nő leült, Preston pedig vele szemben, a keskeny kanapén helyezkedett el.

– Mint már említettem, szeretném örökbe fogadni Cocót. Feltéve, hogy jól kijövünk egymással – kezdte Heaven, majd a füle mögé simított egy rakoncátlan hajtincset.

Karcsú ujjai voltak, mint egy zongoraművésznek. Preston fiatalabb húga, Raine tízévesen kezdett tanulni, és igazán jól haladt tizenhét éves koráig, amikor váratlanul úgy döntött, hogy abbahagyja a zongorázást.

– Ebben biztos vagyok – válaszolta a férfi, és hátradőlt. – Van már kutyája? – A titkárnője átküldött neki néhány kérdést, amelyeket most fel kellene tennie Heavennek, azonban nem volt kedve átmenni a szobájába, hogy előássa a listát. Inkább úgy döntött, az emberismeretére hagyatkozik, ahogyan a tárgyalóteremben is. Figyelte a nő minden rezdülését, és úgy látta, nem érzi igazán otthon magát a bőrében, bár Preston tökéletesnek találta a testét. Lassan, már-már megfontoltan fészkelődött, mintha alaposan begyakorolta volna. A keze egy pillanatra sem nyugodott: hol a haját fésülte a füle mögé, hol az ölébe ejtette, majd a combját masszírozta, végül összefűzte az ujjait, vagy éppen a kézfejét birizgálta.

Végül megrázta a fejét, mire a hajfürtjei megrebbentek az arca körül. – Nincsen, és egyedül élek. De van egy nagy és tágas lakásom, és egy park az utca túloldalán. Tudom, hogy a labradorok nagy mozgásigényűek, és nagyon igénylik a gazdájuk szeretetét. Felkészültem, hogy mindezt megadjam neki.

Úgy adta elő mindezt, mintha prezentációt tartana. Beszéd közben még ki is húzta magát kissé.

– Dolgozik?

A nő pislogva nézett rá, még jobban kiegyenesedett, zavartan végigsimított a blúzán, majd idegesen köhécselt, mielőtt megszólalt volna. – Miért kérdezi?

Hangja védekezően csengett, ami egyértelmű figyelmeztetés volt Prestonnak. Tudhatta volna, hogy a nő túl csinos ahhoz, hogy minden stimmeljen vele.

– Kutyát tartani nem olcsó mulatság. Nem szeretném, ha elvinné, majd nem tudná etetni, mert nincs pénze ennivalóra.

– Van pénzem – jelentette ki a nő, és dacosan felszegte az állát. – Megnézhetem a kölyköt?

– Meddig marad Sweetlandben? – kérdezte Preston, elengedve a kérdést a füle mellett. Több mindent szeretett volna még megtudni a nőről, mielőtt bemutatná Cocónak. Olyan dolgokat, amelyek eldöntik, hogy egyáltalán bemutassa-e neki.

A férfi nem akarta megtartani a kutyát, ezt már eldöntötte. De ez még nem jelenti azt, hogy éppen ennek a nőnek kellene odaadnia. Tekintete elidőzött a titokzatos nőn. Titokzatosnak látta, bár szinte tökéletesen biztos volt abban, hogy a csinos csomagolás alatt nincs semmi. Mintha decemberben a társalgóban felállított, plafonig érő, terebélyes karácsonyfa alá tett, gyönyörűen becsomagolt ajándékot látta volna maga előtt.

A díszes papírba csomagolt dobozokon különféle rajzfilmfigurák mutatták, hogy a Cantrell család melyik gyermekének szánták az ajándékot. Voltak apróbb és nagyobb méretű dobozok; volt, amelyik csörgött, ha megrázták; míg a többi néma maradt. De mindig volt egy doboz, a legcsillogóbb csomagolásban, fénylő hópelyhekkel vagy színes karácsonyfákkal a papíron. És ezen a dobozon sosem volt név, így a gyerekek hetekig versengtek azon, hogy melyikük bontsa ki karácsony reggelén. És amikor végül eljött a nagy nap, hogy a nagyi kívánsága szerint közösen bontsák fel az ajándékot, óriási csalódás érte őket. Az egyik évben egy hinta és egy mászóka volt benne, a következőben deszkák és kartonpapír, amelyekből a fiúk nyáron kis állványokat barkácsoltak, hogy a lányok limonádét árusíthassanak róla. Ennek ellenére minden évben elbűvölte őket a mesésen becsomagolt ajándék, és izgatottan várták, mit rejt magában.

Preston most ugyanilyennek látta Heaven Montgomeryt. Ő volt a szépséges ismeretlen.

Heavennek nem tetszett a férfi.

Ez volt az első benyomása Preston Cantrellről, aki drága cipőt viselt, és olyan hosszú szárú nadrágot, amely a padlót súrolta járás közben. Finom árnyalatú barackszínű pólóingje jól illett aranybarna bőréhez, és a férfi olyan magabiztosan állt a világban, mintha pontosan tudná, milyen jól néz ki, és csak arra várna, hogy ez benne is tudatosuljon. Mosolya alapján nagy játékos lehetett, ám erre Heaven egyáltalán nem volt vevő. Ráadásul úgy vallatta, mint valami rendőrnyomozó, és ez mélyen sértette őt.

Nem is beszélve arról, mennyire unta már a rendőrségi kihallgatásokat, bár tudta, nem volt ok nélküli. Az a tény viszont, hogy a férfi is vallatja, hogy így akarja kideríteni, elég jó gazdája lesz-e a kutyakölyöknek, már több volt, mint amit el tudott viselni. Már éppen kezdett megnyugodni azután, hogy az az autó hatalmas csörömpöléssel megjelent mögötte. Annyira megijedt, hogy nagyot ugrott, és felsikoltott a rémülettől. Azt hitte, mindenki hallotta a kiáltását a csendes épületben, de nyilvánvalóan nem, mivel elég hosszú idő telt el addig, amíg végre ajtót nyitottak neki az Ezüstkanálban.

Heaven most végignézett a férfin, és nem csodálkozott. Olyan alaknak tűnt, aki soha semmit nem siet el. Valószínűleg egész álló nap nem csinál mást, csak üldögél ebben a csodás, régi hangulatú társalgóban, és a jeges teáját iszogatja.

– Az anyagi helyzetem elég stabil ahhoz, hogy egy kutyakölyöknek a gondját viseljem – szólalt meg végül.

A férfi le sem vette róla a tekintetét. Olyan vizslatva nézte, mintha egyenesen rablással gyanúsítaná.

– Nem maradnak ám örökké kiskutyák! Rövid ideje van nálam, de máris felszedett vagy három kilót. Gyorsan nőnek, mindent megrágnak, és egyfolytában játszanak. Erre is felkészült?

– És ön vajon készen állt erre, amikor megvette? – kérdezte a nő. – Ez lenne az oka, hogy most meg akar tőle szabadulni?

A kérdés egyáltalán nem hozta zavarba a férfit, pedig Heaven remélte, hogy így lesz, és legalább egy kicsit kizökkentheti, de nem így történt.

– Megörököltem őt, amikor a nagymamám több mint egy hónappal ezelőtt meghalt.

– Ó! – szaladt ki Heaven száján meglepetten, és ostobán érezte magát, amiért kérdőre vonta a másikat. Különösen azután, hogy egy pillanatra szomorúságot látott átfutni a férfi arcán. Természetesen gyorsan visszanyerte a lélekjelenlétét, és megint az önelégült divatmodellnézésével méregette. Gond nélkül el tudta képzelni egy divatlap középső oldalán kidolgozott hasizmával, izmos combjával, lefegyverző mosollyal az arcán, amely láttán minden nő elgyengül. Legalábbis a legtöbb igen, de ő soha.

– Nézze – folytatta Heaven, kétségbeesetten igyekezve visszafojtani a dühét. – Tudom, hogy jó gazdája leszek. Nem vagyok ideges természetű, ritkán kiabálok, több időt töltök álmodozással, mint kellene, és alig várom, hogy kiszabadulhassak a négy fal közül. Szerintem én vagyok az ideális gazda Coco számára, mivel az életemnek ebben a szakaszában semmi sem fontosabb számomra, mint az ő jólléte.

Mert pillanatnyilag Heavennek nem is volt élete.

– Nincs kedve megnézni az odakint lármázó kutyákat? – lépett a helyiségbe ekkor egy gyönyörű, hosszú, fekete hajú nő, a copfja elegánsan omlott le a hátán. Felemelte Preston poharát, és pimaszul belekortyolt. – Jöjjön, hátraviszem, bár gondolom, itt is hallja a hangjukat.

Preston mintha mondani akart volna valamit, de végül csak intett Heavennek, hogy menjen, és kövesse a másikat.

– Mm! Az a spiné kikészíti az idegeimet, de ő csinálja a legjobb jeges teát – jegyezte meg a nő, letéve a poharat, miközben a nyelvével csettintett egyet. Sajnos az ital elfogyott.

Heaven ekkor felállt, és üdvözlésre nyújtotta a kezét. – Heaven Montgomery vagyok, és Coco örökbefogadása miatt jöttem.

– Ó! – A nő gyorsan a férfira nézett, majd vissza Heavenre. – Akkor talán jobb, ha Preston mutatja meg önnek Cocót, mivel ő örökölte. De kérem, szóljon, ha mégis egy másik kutya érdekli. Most éppen Micah az ügyeletes testőröm, de biztosan meg lehetne győzni, hogy valaki más után mászkáljon naphosszat, más cipőjéből harapjon ki egy darabot, hogy aztán azzal együtt eltűnjön valami eldugott helyen, ahová végül odacsinálhat.

Sóhajtott, majd a szemét színpadiasan forgatva végre ő is megrázta Heaven feléje nyújtott kezét.

– Savannah vagyok, ne haragudjon!

– A legfiatalabb húgom – tette hozzá Preston, és felállt, hogy bekapcsolódjon a társalgásba, bár nem volt túl lelkes. – Mind a hatan örököltünk egy-egy kutyakölyköt. Michelle, az Ezüstkanál illusztris szakácsa volt a legszerencsésebb, neki két eb jutott: az egyik kölyök mellé az anyjukat is megkapta.

– Na, igen, a nagymamánknak gyilkos humora volt – fordult Savannah Heaven felé, aztán a bátyjára pillantott. – Azért jobb, ha nem hallja meg, hogy szakácsnak nevezted! Mert talán hirtelen pofon vágna egy spatulával.

Heaven kis híján elnevette magát. Milyen régóta vágyott már egy fiatalabb testvérre! És hányszor mondta neki Opaline, hogy ebben sosem lesz része. Ahogy most az előtte álló két testvért figyelte, az volt az érzése, hogy két kivételesen szép ember gyermekei, akik szeretetteljes légkörben nevelték fel az utódaikat. Amitől Opaline megfosztotta Heavent.

– Szívesen magával megyek. Merre vannak? – kérdezte végül, mert az irigységtől egyre kínosabban érezte magát.

– Majd én kiviszem önt Cocóhoz – jelentette ki Preston. – Te pedig – tette hozzá Savannah felé mutatva – hozhatnál nekem még egy pohár jeges teát.

A nő vágott egy grimaszt, de ez cseppet sem csúfította el csinos vonásait. Preston mogorva tekintettel pillantott rá, ám neki még ez is jól állt. Heaven szinte bűnnek érezte, hogy mindkettejüket ilyen előnyös külsővel áldotta meg a sors.

– Örülök, hogy megismerhettem – szólalt meg végül, közben rájött, hogy kizárólag a külsejük alapján ítéli meg őket. Pedig pontosan tudta, hogy a dolgok nem mindig azok, aminek látszanak. Erre ő itt az élő példa.

– Hasonlóképp. És sok szerencsét! – intett búcsút Savannah, majd felkapott egy magazint a kisasztalról, és lehuppant a kanapéra. Nem úgy tűnt, mintha összetörné magát, hogy Prestonnak jeges teát hozzon, vagy más tevékenységbe fogjon.

Heaven elmosolyodott a férfi arcán megjelenő rosszalló kifejezés láttán, amelybe egyértelműen elnézés is vegyült, hiszen mégiscsak a húgáról volt szó. Abban a pillanatban a nő úgy gondolta, talán mégsem olyan önelégült és arrogáns, mint amilyennek először képzelte.

Azután Preston felé fordította a tekintetét, meleg barna szeme volt, és mosolygott, miközben megvillant hófehér fogsora. Sűrű szemöldöke magasra szaladt a homlokán, ahogy Heavenre nézett, aki zavarában elpirult.

– Erre jöjjön, kedvesem! – szólalt meg a férfi lágy hangon, kedélyes stílusban, mint egy hollywoodi színész. Nyilván ezt is alaposan begyakorolta, gondolta Heaven.

– Köszönöm – felelte, és hirtelen elfordult, nehogy a férfi azt hihesse, jóképűnek, szexisnek vagy csábítónak tartja, hiszen csak egy kutyakölyköt akar tőle, semmi többet.

A hátsó kert nem egészen olyan volt, amilyennek Heaven elképzelte. Gondolhatta volna, hogy hatalmas, mivel a szélén épített panzió és az étterem akár egy fél háztömbnyit is könnyedén elfoglalt volna abban a bostoni utcában, ahol lakott.

Igazán meglepte a fű harsogó zöldje. Szinte mindent beborított, ameddig ellátott, majd a pázsitot hirtelen sziklák váltották fel, és a domboldal meredeken lejtve szaladt egészen az alattuk elterülő vízig, amelyről csekély földrajzi tudásával azt feltételezte, hogy a marylandi Chesapeake-öböl lehet.

– Az öböl igazán szép innen – szólalt meg halkan. Nem gondolta, hogy a férfi meghallja, sőt még válaszol is.

– Az ott a Miles folyó, amely végül az öbölbe torkollik, szóval a dicséret jogos – felelte a férfi udvariasan.

Szavai hallatán Heaven érezte, hogy a férfi közelségétől forróság önti el. Nevetséges, futott át az agyán, hogy bármit is érezzen egy olyan férfi iránt, akivel épp csak most találkozott, különösen, mivel e találkozás igen távol van attól, hogy bármiféle kapcsolatnak lehessen nevezni. Heaven azonban tisztában volt azzal, hogy a férfiakhoz való viszonyában mindig elbizonytalanodik. Ezt éppúgy elfogadta, mint az élete egyéb dolgait, és így rendszerint nem is mérgelődött miatta. Ma azonban, ennek a férfinak a közelében…

Megrázta a fejét, egy pillanatra lehunyta a szemét, és újra emlékeztette magát arra, hogy nem találja rokonszenvesnek a férfit. A döntést gyorsan és határozottan hozta meg, és a Preston Cantrell-lel kapcsolatos minden gondolata lassan egyre távolabb került tőle, ahogy kinyitotta a szemét, és balra pillantott, ahol egy nagy, elkerített területet látott. Ott volt a hat labradorkölyök és egy felnőtt kutya. A szabadtéri kifutójuk mögött egy csodás fehér nyári lak állt, amelyet a taxiban már látott egy prospektusban, a városból idefelé jövet. A reptéren Heavennek taxit kellett rendelnie, hogy eljusson a több mint egyórányira fekvő Sweetlandbe. A taxis nyilván jól ismerte a várost, mivel az anyósülés hátán levő zseb tele volt a városkáról szóló ismertetőanyagokkal.

– Melyik Coco? – kérdezte, miközben a lépcsőről lelépett a puha fűbe.

Ma a változatosság kedvéért nem a szokásos nadrágkosztümöt vagy szoknya és zakó összeállítást viselte. Ezúttal kivételesen lazábban öltözködött, hisz ez a találkozó csakis róla, a saját öröméről szólt. Amúgy is kétségbeesetten próbálta elválasztani egymástól azt a Heavent, aki napi tizenkét-tizennyolc órát dolgozik, attól a nőtől, aki néhanapján valódi életet akart élni. Ráadásul a légitársaság elkeverte a poggyászát, így át sem tudott öltözni. A ruhatárában nem volt túl sok olyan darab, amelyet könnyed programokon viselhetett, de rátalált erre a farmerre és pólóra, amelyről úgy gondolta, megfelelő lesz. Lábán lapos, finom bőrből készült balerinacipőt viselt. Szívesebben bújt volna valami nőiesebb darabba, amely nyitott orrú, nyáriasabb viselet, hogy érezhesse a puha fű selymességét a lába körül.

– Meddig szándékozik Sweetlandben maradni? – ismételte meg a férfi a kérdést, mert Heaven először nem válaszolt.

A nő elindult az elkerített rész felé, és igyekezett teljesen elfelejteni, hogy a férfi mellette van. Preston ugyanis egyáltalán nem próbálta véka alá rejteni, hogy nem szívesen adja oda neki a kutyát. De ha valóban így van, miért adott fel hirdetést? Elég! Nem a te dolgod, hogy kielemezd őt vagy bárki mást!

Két hónapnyi, heti három alkalmas intenzív pszichoterápiára volt szüksége ahhoz, hogy ezt végre belássa. A mostani utazását is ebbe a kis keleti parti városkába felépülése részének tekintette, amely tényre azonban minduntalan emlékeztetnie kellett magát.

– Elég ideig ahhoz, hogy a Coco adoptálásával kapcsolatos minden jogi intézkedés végére járjak – felelte a nő. Már kitöltött és benyújtott egy örökbefogadási kérelmet, részt vett egy telefonos beszélgetésen és egy otthonlátogatáson, amelyet a közvetítéssel foglalkozó cég szervezett. A legutolsó lépcsőfok pedig az volt, hogy végre személyesen is találkozik a labradorkölyökkel, amelybe beleszeretett. Ezután már csak az örökbefogadási szerződés aláírása, az időszakos engedély és a biléták kiadása marad hátra. Aztán ő és Coco végre hazamehetnek. Remélte, hogy még ma mindennek a végére jár, de ha szükséges, keres egy hotelt, ahol megszállhat éjszakára.

– A szerződést mindkettőnknek alá kell írni – jelentette ki a férfi magától értetődő hangsúllyal.

– Ön volt az, aki feltette a kutyát az internetre! Lehet, hogy butaság volt, ha nem is akarja örökbe adni – felelte Heaven némi bosszúsággal a hangjában.

Az elkerített kifutó ajtajánál megálltak, és a nő vonakodva Prestonra emelte a tekintetét. Túlságosan jóképű, gondolta magában. Ez is egy újabb ok, ami miatt nem kedvelte a férfit. A csinos férfiak csak bajt okoznak, és Heavent messzire elkerülték. Preston is veszélyesnek látszott, persze nem olyan értelemben, hogy hirtelen ráveti magát, és fojtogatni kezdi. Ostobaság erre még gondolnia is, később biztos szégyellni fogja magát, amiért így túldramatizálta a dolgot. Most azonban mégsem bírta ki, hogy ne nézzen rá, hogy ne bámuljon sűrű szempillával keretezett, sötétbarna, álmodozó szemébe. Kedves a mosolya, legalábbis így látta, amikor kinyitotta neki a bejárati ajtót, és amikor a húga belépett a helyiségbe. Az arca aranybarnára sült, mintha sok időt töltött volna a napon, éjfekete haját pedig rövidre vágatta, csupán a feje búbján volt kissé hosszabb és hullámos.

Heaven már éppen fogvicsorgatva próbált félrenézni, amikor Preston ismét megszólalt.

– Tudtam, mit teszek, amikor feladtam a hirdetést.

A férfi nem tűnt bosszúsnak, inkább elgondolkodó lett. Heaven azonban nem akart Preston Cantrell érzelmi állapotán meditálni, mert már a férfi puszta fizikai jelenlététől is felbolydult a bensője. – Ezt jó tudni – felelte végül.

Az ajtónál álldogáltak egymás mellett, amikor Preston előrehajolt, hogy elhúzza a reteszt, és amint a kapu kinyílt, minden kölyök a kijárat felé iramodott. Lebegő fülekkel, hintázó mozgással húztak el Heaven mellett, aki tiszta szívből felkacagott. Ilyesmi hosszú ideje nem történt vele.

Percekbe telt, amíg ráeszmélt, hogy a tüneményes szőrös állatkák kiszabadulása közel sem olyan szórakoztató, mint gondolta.

Preston határozottan dühösnek tűnt. Az egyik kölyök után iramodott, lehajolt, és a karjába vette, majd azonnal egy másik után ugrott. Heaven rájött, hogy hacsak nem segít neki, Cocóval sem fog egy darabig találkozni. Néhány tétova lépés után végül futni kezdett, és nyakörvénél fogva elkapta az anyakutyát. A tömpe orrú labrador felnézett rá tejcsokoládé-színű szemével, mire Heaven ismét elmosolyodott, és érezte, hogy melegség önti el a lelkét.

Visszavezette az anyát a karámba, gondosan bereteszelte az ajtót, majd elindult egy szökevény kiskutya után. A bújócskázás közepette játszani kezdett az egyik kutyussal, amelyik egy dús, virágzó azáleabokor mögött talált magának rejtekhelyet, és Heaven egy időre megfeledkezett jóképű házigazdájáról is. Aztán hirtelen meghallotta Preston káromkodását, ahogy egy újabb kölyök után vetette magát. A férfi hangja már egyáltalán nem tűnt barátságosnak, sem vidámnak, holott Heaven egyre felszabadultabbá vált kergetőzés közben. A mosoly még akkor sem tűnt el az arcáról, amikor úgy döntött, segít a férfinak.

Preston végigfutott a kerten, egészen a sziklás rész erősen lejtő vonaláig. Heaven gyorsan utolérte, mivel a középiskolában atletizált, futott. Ez volt az egyetlen dolog, amelyben szembe mert szállni szülei akaratával, és nyert. Mire a sziklákhoz ért, a férfi már megindult lefelé, óvatosan lépdelve a kövek között. A nagy tappancsú kiskutya érdeklődve emelte meg a fülét, és mintha mosolygott volna, ahogy visszanézett rá. De ahogy Preston közeledett felé, a kutyus is egyre csak hátrált.

– Gyere ide, te kis bajkeverő! – kiáltotta a férfi.

A kutyus füle lekonyult, és az egyik lába megcsúszott a kövön. Heavennek elakadt a lélegzete.

– Talán ha kedvesen beszélne hozzá, és magához csalogatná, akkor visszajönne – javasolta.

– Meg tudom oldani egyedül is! – csattant fel Preston.

Heaven meg sem lepődött a reakcióján. Nem volt előtte titok, hogy a férfiak nem szeretik, ha valaki meg akarja mondani nekik, mit csináljanak, különösen nem, ha az illető nő. Tapasztalatai szerint azonban ritkán tudták maguktól, hogy mit kellene tenniük. Így hát házigazdája, ez az arrogáns, de hihetetlenül jóképű férfi sem lepte meg különösebben. Nem mond semmit, inkább megmutatja, hogyan kellene csinálnia.

– Gyere ide, bogaram! – próbálta Heaven hízelgőre fogni, ahogy elindult lefelé a köveken. – Ide gyere, jó kislány!

Lágy hangon beszélt hozzá, miközben egyre közelebb araszolt a kutyához. A kölyök megállt, a fenekére huppant, és kíváncsian tekintett Heavenre.

– Jó kislány! Ügyes! Milyen édes kiskutya vagy! – A kutyus mohón figyelt minden egyes szavára, ezért Heaven folytatta, amíg alig karnyújtásnyi távolságra meg nem közelítette.

Most majd megmutatja Preston Cantrellnek, hogy nagyon is tudja, mit beszél, hogy képes elkapni a kölyköt, és… Heaven kutyacsalogató szavai ekkor hirtelen a semmibe vesztek, a sziklák között egyensúlyát vesztette, és hangos csobbanással beleesett a hideg vizű folyóba.

Preston egy perccel korábban már tudta, mi fog történni. Káromkodva éppen utánalépett, hogy elkapja a nőt, amikor Coco hirtelen felpattant, és pajkosan ő is a vízbe vetette magát. Heaven utánanyúlt, és a legalsó szikláról a kutyával együtt a vízbe esett.

A férfi átkozódva ment utánuk a partra, majd begázolt a vízbe, és elkapta Cocót, mielőtt elúszott volna. Mellette Heaven prüszkölt, ahogy vizes haját próbálta félresöpörni az arcából. Nedves blúza rátapadt a mellére… milyen kívánatos látványt nyújtott! A francba, káromkodott a férfi magában, mert hirtelen olyan erős vágy öntötte el, hogy kis híján ő is elcsúszott, ahogy a nőt bámulta.

– Ha nevetni mer, behúzok egyet! – szólalt meg Heaven, ahogy összeszűkülő szemekkel, ellenségesen méregette a férfit.

Preston kivitte Cocót a sziklás részre, és határozottan rámutatva így szólt: – Ott maradsz! – majd visszafordult Heavenhöz.

– Eszembe sem jutott nevetni – felelte rezzenéstelen arccal. Tizenöt évvel ezelőtt még talán ő is csak nézett és lihegett volna, mint Coco, most azonban már képes volt megőrizni a nyugalmát, legalábbis remélte, hogy sikerül.

– Hadd segítsek – nyújtotta Heaven felé a karját.

– Nincs szükségem… – kezdte a lány, de aztán arckifejezése megenyhült, és a szája csücskében mosoly jelent meg. – Köszönöm, Mr. Cantrell.

Heaven megfogta, és megszorította a felé nyúló kezet, Preston pedig azonnal tudta, mi fog történni.

Meg sem lepődött, amikor a hideg vízbe zuhant, mégis összerándult, ahogy elmerült a folyóban. Micsoda erő van a nőben! Csinos kis bestia! Nem gondolta, hogy meg meri tenni! Hogy elég bátor ahhoz, hogy a vízbe rántsa! De megtette, és Prestont zavarba ejtette saját reakciója.

Mielőtt a part felé indult volna, a lány felállt, hiszen a víz itt csupán egy méter mély volt, és így Preston újra szemrevételezhette a formás fenekét. Ekkor fogalmazódott meg a férfi fejében az ötlet: nyúlt volna utána, hogy a derekánál fogva magával rántsa a vízbe. Régóta nem bolondozott a folyóban egy tetőtől talpig vizes, roppant készségesnek mutatkozó nővel, bár a készségességében még nem volt annyira biztos. Coco azonban mást eszelt ki. A hiperaktív kutyakölyök figyelmen kívül hagyta Preston határozott kívánságát, és visszaügetett a vízbe, fröcskölve közelített a férfi felé, amíg Heaven biztonságban a partra nem jutott.

Prestonnak, amikor végre kimászott a vízből, Cocóval a hóna alatt, már minden jókedve elszállt. Heaven éppen kiért a sziklás területről, amikor a férfi megragadta a karját.

– Heaven Montgomery, hadd mutassam be önnek Cocót. Coco, ez itt Ms. Montgomery – mondta a férfi komoran, és a kölyköt Heaven kezébe nyomva, otthagyta őket.

– Két hét múlva kezdődnek az Öbölnapok, de eddig még senki sem keresett meg, hogy autót vezessek az ünnepi parádén – panaszkodott orrhangon Diana McCann. Sweetland minden lakója jól ismerte és ki nem állhatta ezt a hanghordozást.

– Nem mi szervezzük a parádét, Diana – hívta fel a nő figyelmét e fontos tényre Michelle Cantrell, érezve, hogy türelme már fogytán van.

Szörnyen hosszú volt a napja: elkészítették az étterem szokásos menüsorát, majd további tortákat és pitéket sütöttek a vasárnapi iskola havonta megrendezett kiárusítására. Elfáradt, melege volt, és feszültnek érezte magát. Most, este kilenc óra előtt nem sokkal a nappaliban ülve mindennél jobban utálta, hogy végig kell hallgatnia Diana fecsegését arról, hogy milyen autót fog vezetni az Öbölnapok parádéján. Főleg, mivel legszívesebben a parádén felvonuló egyik autó alatt látta volna a nőt.

Mindezek ellenére Diana továbbra sem fogta be a száját.

– Liza azt mondta, hogy közvetlenül veled fog beszélni. Azt is mondta, hogy Cantrellék ott folytatják, ahol Janet abbahagyta, és hogy te majd segítesz az ünnepséggel kapcsolatban. Próbáltam elmagyarázni neki, milyen bután hangzik, amit mond, de Liza Fitzgeraldnak úgyis hiába beszélünk.

Michelle a legszívesebben pofákat vágott volna, de eszébe jutott, amit nagyi mondott, hogy ez egyáltalán nem hölgyhöz méltó viselkedés.

– Nos, végül is ő a polgármester, Diana – felelte inkább. – Mindazonáltal a húgaim és én csupán a bódékat szervezzük a helyi vállalkozásoknak a parádé útvonalán. Csak ezért és a bál dekorációjáért felelünk mi. Azt hiszem, a parádét magát Louisa szervezi. – Michelle kénytelen volt bedobni még ezt az apró információt. A Diana arcán megjelenő kifejezés láttán kis híján felnevetett.

– Az a vén boszorkány semmit sem tud a parádékról! – tiltakozott Diana.

A nő összefont karral állt, fekete-fehér pöttyös nyári ruhája tökéletesen illett nevetségesen széles karimájú fekete kalapjához, amelynek szélét szintén pöttyök díszítették. A fejfedőt elöl sűrű szövésű fátyol keretezte, hogy az arcát eltakarja. Úgy nézett ki, mint Morticia feljavított változata az Addams Family című filmből, bár hosszú, szögegyenes haja mostanában vörösesszőke volt.

Michelle a fejét ingatta. – Bizonyára mégis tud valamit, hiszen már az eredeti bizottságban is benne volt, harmincöt évvel ezelőtt, az első ünnepségek idején.

– Nem számít. Fogalma sincs, mit csinál. Most, hogy ti hárman részt vesztek a szervezésben, legalább nem kell mindent többször elmagyaráznom – vágott vissza Diana teátrális sóhajjal.

Raine az ablak közelében üldögélt egy széken, és a fejét ingatta. Michelle tudta, hogy nem fog beleszólni, mert Raine sosem szerette a konfliktust. Savannah azonban…

– Nem kell nekünk semmit sem elmagyaráznod! – vágott közbe a lány azonnal, lábát kinyújtóztatva, és felállt, hogy Diana szemébe nézhessen. – Ha mi szerveznénk a parádét, a legutolsó kocsiba ültetnélek, Hoover kiszolgált öreg taxijába!

Diana döbbenten engedte le a karját, kezét idegesen ökölbe szorította, hogy hosszú műkörmei összekoccantak.

– Ide figyelj, te kis szájhős! – kezdett Savannah-val kiabálni.

A lány, aki tíz centiméterrel alacsonyabb és öt évvel fiatalabb volt Dianánál, tett egy lépést a nő felé, és a kezét – amelyen a természetes köröm nem volt olyan hosszú, mint a vetélytársáé, ám éppoly halálos fegyvernek tűnt – a magasba emelte a nő arca előtt.

– Vigyázz a szádra, ha az én házamban vagy! – figyelmeztette.

– Kérlek! – emelte fel Michelle is a hangját, mire halántéka még erősebben kezdett lüktetni. Felkelt a székről, mert a dolgok állásából arra következtetett, hogy Savannah hamarosan megüti Dianát, aki olyan teátrálisan viselkedett, hogy egy pofontól bizonyára elterülne az általa állandóan ócskának és öregnek titulált panzió padlóján.

– Diana, nem mi felelünk a felvonulásért! Ez van! Reggel hívd fel Louisát, vagy ugorj be hozzá és Marabelle-hez a kávézóba. Bizonyára be tudod magadat könyörögni valamelyik autóba a felvonulás elejére!

– Bár egyáltalán nem érdemled meg! – tette hozzá Savannah, amikor Michelle közéjük lépett, hogy szétválassza őket.

– A Beaumontok mindig is ott voltak az Öbölnapok parádéján! – jelentette ki Diana.

– De te már nem számítasz Beaumontnak – szólalt meg Raine halkan, kezét felemelve, mintha iskolai tanteremben lenne, nem pedig a saját házában.

– Te? Na, te aztán meg se szólalj! – rivallt Diana Raine-re.

A lány csak némán nézett rá, és a fejét ingatta. Michelle tudta, hogy ha Raine egyszer kiáll valakiért, és utat enged az érzéseinek, akkor nagy bajban lesz az, akivel szembeszáll.

– Na, ha már itt tartunk, akár távozhatnál is! – jelentette ki Michelle. – Tudod, merre van a kijárat!

Diana bosszúsan, hangos fújtatások és mormogások közepette, dübörgő léptekkel hagyta el a házat.

– Fel kellene szerelnünk egy riasztót, amely jelzi, ha ő jelenik meg a verandán – sóhajtott fel Raine.

– És abban a pillanatban romlott tej ömlene a fejére egy vödörből! – tette hozzá Savannah.

Michelle felnevetett. Annyira kimerült volt, hogy csupán ennyire tellett az erejéből.

Miközben a többiek is vele nevettek, kinyílt, majd becsukódott a bejárati ajtó.

– Elnézést a zavarásért – szólalt meg a látogató halkan, és csak ekkor pillantották meg a csuromvizes nőt.

– Ó, helló, Heaven! Azt hittem, már elment. Mi a csuda történt? – kérdezte Savannah.

A lány ekkor zavart mosollyal belépett a nappaliba, és hamarosan vörös foltok jelentek meg az arcán meg a nyakán. Csak úgy csöpögött a víz mindenéből a drága gyapjúszőnyegre.

– Történt egy kis baleset – felelte vontatottan.

– Azt látom – bólintott Savannah, majd bemutatta a többieket. – A testvéreim, Michelle és Raine. Ő pedig Heaven, azért jött, hogy Cocót örökbe fogadja.

– De hát csuromvizesek mindketten! Ön is és Coco is! – állapította meg Michelle, és azon imádkozott, ne tűnjön túlságosan döbbentnek, hogy megtudta, bátyja csak úgy elajándékozza az örökségét.

– Igen. A kutyák kiszabadultak, és amikor ezt a kicsit vissza akartam tartani a víztől, belecsúsztam. – Alig hallhatóan elnevette magát, majd reszketni kezdett.

Raine felállt, és Heaven felé nyújtotta a kezét. – A klíma olyan hidegre van állítva, hogy megfázik, ha nem szárítkozik meg gyorsan. Hozok száraz ruhát, amelybe átöltözhet. És nagyon örülök, hogy megismerhetem.

Ebben Raine mindig is nagyon jó volt, futott át Michelle fején. Mindig kifogástalanul viselkedett, maga volt az udvarias előkelőség. Kimért volt, hibátlanul társalgott, minden porcikájából a tökéletesség sugárzott, még a hajszálai is megfelelően álltak a majdnem százszázalékos, elviselhetetlen páratartalom ellenére.

– Én is – válaszolta Heaven, majd lenézett a mobiljára, amelyet éppen akkor halászott elő a zsebéből. – És köszönöm! Te jó ég, remélem, működik! – kiáltott fel, majd aggódva vizslatta a készüléket.

Michelle azonnal részvétteljesen érdeklődött. – Csak nem ment tönkre? Ezek a mobilok egyáltalán nem érnek annyit, amennyibe kerülnek! És amíg rájön az ember, hogy hogyan kell használni… – jegyezte meg, miközben az égre nézett.

– Az enyém tökéletes. Mindenhol működik, nem számít, hol vagyok – szólalt meg Savannah derűsen.

– Még akkor is, ha elázik? – kérdezte Michelle a nagyszájú húgát. – Mert az rendszerint minden elektronikus eszközt tönkretesz.

– Hála az égnek – sóhajtott fel Heaven. – Működik, annyira örülök!

– Akkor mire ez a nagy sóhaj? – kérdezte Raine, kicsit közelebb hajolva a telefon kijelzőjéhez, majd udvariasan hátralépett, amikor Heaven rápillantott.

– Az ügynökség kapcsolattartója már próbált hívni, de végül csak üzenetet küldött. Bizonyára nem végeztek a papírmunkával időben. Várnom kell hétfőig, amikor mindent átfaxolnak, hogy Cocót örökbe fogadhassam.

Heaven elkeseredettnek tűnt, Michelle azonban remélte, hogy a két nap alatt le tudja beszélni a bátyját az örökbeadásról.

– Akkor kérem, maradjon nálunk, amíg a dolgok rendeződnek – ajánlotta fel.

– Nem, nincs semmi gond. Nem akarom zavarni önöket – kezdte Heaven.

– Egyáltalán nem zavarna – szólalt meg Raine. – Örülnénk, ha maradna.

– A Napsugár szoba éppen üres, Savannah kicsit felfrissíti önnek, Raine pedig segít száraz ruhát keríteni – folytatta Michelle lelkesen. – Én megyek a konyhába, és megmelegítem, ami vacsoráról maradt.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne itt maradnom – próbálkozott mindhiába Heaven.

– Szóval itt marad? – kérdezte Preston, aki épp ekkor lépett a helyiségbe.

Ő is csupa víz volt, de a földszinten lévő mosdóból már kerített magának egy törülközőt, éppen az arcát törölgette.

– Igen, és ha már itt tartunk, nem ártana, ha kissé figyelmesebb házigazda lennél! Nem illik egy vendéget ruhástul megfürdetni! – jelentette ki Michelle, majd kiment a szobából a konyha irányába.

– Hát igen, bátyó, volna mit tanulnod a nőkkel való bánásmódról! – kacsintott a férfira Savannah, majd egy rövid kacajjal ő is elindult felfelé a lépcsőn.

– És jobb, ha megszabadulsz a vizes gönceidtől, mielőtt tüdőgyulladást kapsz! – korholta kedvesen a bátyját Raine.

Heaven nem mert a férfira nézni, amíg az vissza nem vonult. A kutyakölyök, amelyet Heaven és Raine a legteljesebb nyugalommal Preston gondjaira bízott, szemernyi illendőséget sem mutatott. A hátára feküdt, és tátott szájjal, tágra nyílt szemekkel könyörgött a gazdájának.

– Ne is álmodj arról, hogy a hasadat fogom vakargatni, te kis áruló! – vetette oda Preston a kutyának színlelt bosszúsággal a hangjában.

Coco valóban áruló volt, Heaven Montgomery pedig ördögi nőszemély. Pont olyan, mint a többi nő. Ő is hazudott neki, persze számíthatott volna rá. Preston már nagyon fiatalon kiismerte a női nemet. Elsőnek ott volt mindjárt az anyja, aki úgy tett, mintha a végtelenségig szerette volna a gyerekeit, mégis magára hagyta őket egy nappal a férje temetése után. Aztán ott volt a nagyanyja, aki senkinek sem beszélt arról, hogy beteg, és meg is halt, mielőtt az unokái megérkeztek Sweetlandbe, hogy meglátogassák vagy segíthessenek neki. Végül, de nem utolsósorban itt volt az őt körülrajongó és kissé uralkodó természetű nővére, Michelle, akire Preston még most is haragudott, amiért nem tudta, hogy a nagyanyjuk beteg. Hiszen a végsőkig itt volt vele ebben a házban!

És ezek csupán a hozzá legközelebb álló nők. A többivel mindig tartotta a háromlépésnyi távolságot. Egyikben sem tudott maradéktalanul megbízni.

Heaven Montgomery sem különbözött tőlük. Nagyon nőies volt minden porcikájában, hosszú, formás lábával és csábító idomaival. Csendessége és idegessége azonban bizonyára csak megjátszás. Volt benne valami kifinomultság: nem túl nyilvánvalóan, de ott rejtőzött. Ami azt sugallta, hogy egyáltalán nem olyan ártatlan, mint amilyennek látszik. Tekintete titokzatos volt, olyan titkokat őrzött, amelyeket csak egy nő képes magába rejteni. Jobb, ha minél előbb odaadja neki a kölyköt, és aztán útjára engedi.

A baj csak az, hogy nem szabadulhat meg addig a nőtől, amíg meg nem tudja, mit hallgat el előle, mi az, amit nem mond el. Nem engedheti el!

Fél órával később Preston éhesnek és rosszkedvűnek érezte magát, ami egyáltalán nem volt szokatlan állapot. Amikor belépett a konyhába, különös érzés kerítette hatalmába, ahogy megpillantotta azt a bizonyos nőt, amint az asztal mellett éppen befejezi a teáját. A férfi morgós hangulata újult erővel tért vissza, amely a bosszúvágy érzésével párosult.

– Szóval itt van – szólalt meg Preston, mert nem tudta, mit mondjon. Ez is azt jelezte, hogy valami nincs rendben.

A férfi mindig tudta, mikor mit kell mondania. Ezért is tett szert ügyvédként jó hírnévre, és amikor visszatért Sweetlandbe, a balhés Cantrell fiúk egyikeként meg kellett őriznie a magáról kialakított képet. Parker volt a családban a dögös rosszfiú, Preston pedig a helyes, behízelgő modorú. Fivérük, Quinn megfontoltságával, felelősségtudatával és elkötelezettségével megtestesítette az amerikai álmot, ami rendben is volt, hiszen ő a legidősebb a Cantrell gyerekek közül.

– Már végeztem, így megyek is, hogy ne legyek útban – szólalt meg Heaven, felállva a székről.

Azzal fogta a poharát meg az üres tányért, és elindult a mosogató felé, mielőtt Preston egyetlen szót is szólhatott volna.

A férfi megállt ott, ahol volt, különben a hűtő felé indulva összeütközött volna a nővel, és inkább Heaven mozdulatait figyelte. Hosszú, kecses lépteit, egyenes tartását, és ahogy mereven a magasba emeli az állát. Akár egy könyvet is gond nélkül egyensúlyozott volna a fején. Erre a gondolatra összeszorult a férfi állkapcsa. Heaven túl merev és ideges, egyáltalán nem az a típus, akikkel szívesen foglalkozott.

Amikor a lány a szükségesnél kissé tovább időzött a mosogatónál, Preston nagy sóhajjal elindult a hűtőhöz. Menet közben véletlenül belerúgott az egyik nagy edénybe a padlón, amelyben Michelle a jeges teát készítette. Az edény felborult, és mint a dominó, négy másik tartály követte a példáját. Mindez akkora csörömpöléssel járt, hogy mindenkit felébresztett, aki tizenegy előtt álomra merte hajtani a fejét a házban, amit Preston – igazi éjjeli bagoly lévén – egyszerűen nevetségesnek tartott.

Ekkor nyüszítő hang hallatszott, amelyet a mosogatóba ejtett edények fülsértő csörömpölése követett rögtön. Preston bármennyire is kerülte eddig, most teljes figyelemmel a nő felé fordult. Heaven még mindig a mosogató felé nézett, szinte teljesen mozdulatlanul, de a férfi észrevette, hogy a háta rázkódik. Hangosan átkozódva odalépett hozzá, és kezét a vállára tette. Remélte, hogy a mozdulat megnyugtatja.

Ehelyett azonban a lány nagyot ugrott, és gyorsan tovasiklott a közeléből.

– Jesszusom! Nem akartam bántani! – mondta a férfi két kezét a magasba emelve, miközben döbbenten kereste a nő pillantását.

Nem volt könnyű a szemébe nézni, mert Heaven előbb az eldőlt tartályok irányába bámult, majd a hátsó ajtót vizslatta, és csak ezután mert rápillantani. Egyik karjával mintha a nyakát takarta volna, míg a másikkal a felsőtestét védte valakitől vagy valamitől.

Preston még rosszabb hangulatba került.

Tett egy lépést Heaven felé. – Ügyetlen voltam – kezdte, sokkal nyugodtabban, mint egy másodperccel ezelőtt. – Nem nagy dolog. Majd visszateszem őket, nehogy Michelle így találja a konyhát, amikor hajnalban lejön. Észre sem fogja venni, micsoda zűrzavart okoztam a makulátlan tisztaságú konyhájában.

Heaven nem mondott semmit, kezét azonban már elvette a nyaka elől, majd lassan teljesen leengedte.

Megköszörülte a torkát. – Olyan ostoba vagyok – jelentette ki a fejét rázva.

Hátrasöpörte a hosszú haját, amely még most is nedves volt a korábbi mártózástól, de ettől csak még fiatalabbnak, üdébbnek és egészségesebbnek látszott, csodálkozással töltve el Prestont.

– Az én hibám, hogy ekkora zajt csapok ilyen későn. Még a holtak is felébrednek az álmukból! – folytatta a férfi, úgy érezve, saját magát kell hibáztatnia, bár fogalma sem volt, miért.

Heaven a karját szorosan összefonta maga körül, és még mindig a fejét ingatta. – Csak néhány tartály – mormogta szinte maga elé. – Nem kellett volna ennyire megijednem, de nehezen szokom meg az új helyeket.

Halkan beszélt, és mintha Preston háta mögött bámult volna valamit. Úgy tűnt, nem is hozzá beszél, és ez nem tetszett a férfinak. Arcán rémült kifejezés jelent meg, szeme idegesen csillogott. Lehet, hogy nem volt a legbölcsebb gondolat, de úgy döntött, közelebb lép a lányhoz, és egyik kezét a vállára tette, hogy megnyugtassa.

– Nem nagy ügy – mondta a férfi. – Majd én összetakarítok, menjen csak lefeküdni.

Heaven most úgy nézett rá, mintha megdöbbenne azon, hogy egyáltalán ott van. Preston részben megkönnyebbült, amikor rájött, hogy a nő valójában nem hozzá beszélt. Abban a néhány másodpercben a lány valahol máshol járt, egy olyan helyen, amelytől rettegett. A férfinak nem tetszett a felismerés.

– Nem – szólalt meg Heaven nagy sóhajjal. – Butaság volt így viselkednem. Engedje meg, hadd segítsek! – Ajánlata menekülésnek tűnt, hogy megszabaduljon Preston érintésétől, gyorsan leguggolt, hogy felállítsa a tartályokat.

A férfi bölcsen hallgatott. Szerette volna megkérdezni a lánytól, mi történt, amitől ilyen ideges lett, de inkább nem tette. Nem is kötelessége, hogy elmondja neki, legalábbis nem most. De egyszer biztosan megtudja majd. Addig is segített felemelni a földről a többi tartályt, és egymásba rakta őket a szekrény háta mögött, ahol korábban is voltak.

– Nos, akkor jó éjszakát – köszönt el Heaven. Már éppen el akart fordulni Prestontól, amikor a férfi ismét megérintette.

Prestont hirtelen elöntötte a melegség, ahogy a tenyere szorosan a nő karjára tapadt. Heaven is megérezhette ezt, mert szeme elkerekedett, amikor visszafordulva ránézett, majd hirtelen megpróbált elhúzódni tőle.

– Felkísérem – jelentette ki a férfi komoly tekintettel, miközben saját éhségéről teljesen elfelejtkezett.

– Tudom, merre kell menni – felelte a nő.

– Ragaszkodom hozzá – válaszolta Preston, és a karjánál fogva az ajtó felé terelte a lányt.

– Butaság, de tényleg! Fel tudok menni egyedül is az emeletre, és ön folytathatja, amiért lejött.

Áthaladtak a lengőajtón, majd elsétáltak a társalgó mellett, és kiértek a folyosóra, a tölgyfa korláttal szegélyezett lépcsősor elé. Milyen sokszor csúszott le ezen a korláton Preston a testvéreivel, hogy megspórolják azt a rengeteg lépcsőfokot, vagy csak szórakozásból.

– Nem érdemes vitatkozni, hiszen már elindultunk, és különben sem fogadok el nemleges választ – jelentette ki Preston határozottan.

Heaven már éppen kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, majd mégis inkább lenyelte, amit mondani akart. Teljes csendben mentek fel a lépcsőn, a tetején balra fordultak, és egészen a folyosó végéig haladtak, ahol a Napsugár szoba volt. A helyiség – a nevéhez méltón – valóban szinte világított. A falakat kanárisárgára festették, az ágynemű és a függönyök pedig a sárga egy lágyabb árnyalatában és királykékben pompáztak, fehér kasmírmintával. A hatalmas baldachinos ágy rézoszlopai majdnem a mennyezetig értek, csipkefüggöny omlott le róluk. A többi bútordarab sötét cseresznyeszínűre pácolt tölgyfából készült, az ágy végében pedig egy bőr utazóláda állt. Preston túlságosan is nőiesnek tartotta a szobát, Heaven számára azonban tökéletes volt.

Amikor a lány belépett a helyiségbe, és felé fordult, már sokkal nyugodtabbnak tűnt. De természetesen ennek az is oka lehetett, hogy nem fogta a karját, és a konyhai zajok is elcsendesedtek.

– Akkor most búcsúzom, jó éjszakát kívánok – szólalt meg a férfi, és valóban elindult, hogy magára hagyja a nőt.

– Köszönöm – felelte Heaven kissé elhaló hangon. Megnedvesítette az ajkát, és félrefordult.

– Nagyon szívesen – bólintott a férfi, és úgy állt ott, mint egy kamasz fiú az első randevún. És éppúgy, ahogy egy felajzott tinédzser, hirtelen ő is vágyat érzett a nő iránt, amelyet mindeddig próbált kordában tartani, de feléledt benne az érzés, amint meglátta, ahogy Heaven megnyalja az ajkát. Egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy lehajol hozzá, és búcsúzóul szájon csókolja, sőt talán még többre is számíthatna. De ahogy a nő minduntalan a szobába pislantott, majd kérdőn nézett fel rá, érezte, hogy nem túl jó ötlet.

Addig-addig játszadozott e nevetséges gondolattal a fejében, amíg Heaven egyszer csak becsukta az orra előtt az ajtót.

– Rendben – motyogta maga elé, és egyre csak beszélt magában, miközben ment le a lépcsőn. – Jól jegyezd meg, hogy a nő őrült, jobb messzire elkerülnöd.

{1} Heaven jelentése mennyország. – A szerk.