Spiró György

Fogság

Regény
1992–2004
– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Spiró György, 2005, 2015

Felelős szerkesztő: Dávid Anna
Borító: Szüts Miklós

ISBN 978 963 14 3276 3

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ELSŐ KÖNYV
Rómától Jeruzsálemig

– Jeruzsálembe indulsz holnapután!

Uri felriadt.

Az apja állt fölötte.

Uri felhúzódzkodott a rongyain, a kezéből kicsúszott tekercset felvette a földről, és ültében bocsánatkérően felnézett. Zavart félmosoly jelent meg az ajkán, mint mindig, amikor rajtakapták, és mindig rajtakapták, akkor is, ha nem tett semmi rosszat.

Ácsorgott még az apja a félhomályos zugban egy darabig, az udvarról a szürke, februári délután megvilágította komoly, szakállas arcát, kiugró pofacsontjait, mélyen ülő szemeit, a falba vágott kicsi négyzet épp Uri bozontos, zsíros haja fölött fénylett. Komoran állt az apja, nem nézett rá többé, az udvart bámulta, aztán sarkon fordult, és az ajtónyílásra akasztott szőnyeget a vállával olyan erővel lökte félre, hogy abban benne volt a mélységes elégedetlensége a fiával, a saját helyzetével meg a Teremtéssel általában.

Uri még nem érkezett vissza a tudata felszínére, csak a szégyent érezte, amiért az apja rajtakapta: olvasás közben elaludt. El szokott aludni délutánonként, s noha semmi dolga nem volt, bármikor a vackába húzódhatott, és aludhatott is akár, mégis lelkifurdalást érzett. Mintha az olvasás magára rótt vezeklés, kínos kötelesség lett volna valamely ősbűnért, amit el se követett. Pedig szeretett olvasni, azt szeretett egyedül.

Kezében a tekerccsel felállt, fájós derekát nyújtogatta, a nyakát csavargatta, ropogtatta, a vállát húzogatta, hajladozott, és kibámult az ablakon.

Lucskos, nyirkos, hűvös a február eleje Rómában, Uri borzongott. A lelkében az álom képei úsztak még, mind mélyebbre merülve, mint az iszapba iszkoló halak a Tiberisben, és összeolvadtak az udvar homályos fényköreivel. Nem lehetett kellemetlen az álom, mert valami jó érzés bujkált még benne, valami reményteli kép, de már hiába próbálta visszahívni. Mintha álmában igazán élt volna. Emberek mászkáltak az udvaron, eléggé messze ahhoz, hogy ne tudja felismerni őket, csak a megsokszorozódott körvonalaikat látta. Nők lehettek ilyen idő tájt, mert a férfiak még a dolguk után jártak.

Urinak rossz volt a szeme.

Rossz volt a lába is, lábfejében, bokájában fájdalmat okozott a járás, meg gyakran fájt a dereka is kicsi kora óta, a jobb csípője nagyobbra sikeredett, mint a bal, de leginkább a szeme volt elátkozva: csak közelre látott élesen. Nem volt ez mindig így, tizenegy-tizenkét éves koráig mindent tudott, amit a vele egykorú fiúk, de aztán kimaradt a játékaikból, bizonytalanabbul mozgott náluk, hunyorgott, és olvasás közben egyre közelebb hajtotta a fejét a tekercsekhez. Eleinte nem zavarta, nem is vette észre, mert fokozatosan történt, csak a feje fájt gyakran.

Eusebius, a tanító, aki tíz-tizenöt másik fiúval együtt vele is foglalkozott az imaházban, ezért fizette a gyülekezet, megmondta Józsefnek, hogy szerinte Uri nem lát jól. József tiltakozott: az ő családjában senkinek se volt rossz a szeme, az ő fiáé sem lehet az. A tanító a fejét csóválta. Józsefnek csak az elsőszülöttje volt fiú, és a kisebbik lány születése óta a felesége már nem esett teherbe, értette a tanító, hogy nehéz a helyzete Józsefnek.

Aznap este az apja kérdőre vonta.

– Igaz, hogy te nem látsz jól? – kérdezte élesen.

A nagyszoba legtávolabbi sarkába ment és megkérdezte, hány ujját tartja fel. Nem volt tágas a nagyszoba, mégis messze volt a kéz, homály is volt, az olajmécses alig pislákolt, de füstölt, mint mindig, az is zavaró; Uri felsóhajtott és találomra azt mondta: kettőt. A csöndből megértette: tévedett.

Akkor romlott el a viszonya az apjával.

Addig ő volt az egyetlen fiú, az egyetlen egész ember, akit József nemzeni volt képes. Addig ő volt a kedvenc. Az apja boldog volt, amiért a fia előbb tanult meg írni és számolni, mint a kortársai, büszkélkedett vele, és az üzleti elgondolásaiba is beavatta, mintha már felnőtt ember volna.

Fél évvel később apja megismételte a kísérletet. Uri akkor becsületesen megmondta, nem látja, hány ujjat mutat az apja.

– Mert nem akarod látni! – kiáltotta dühösen József.

Urit ez a mondat azóta kísérti.

Attól kezdve az apja elbújt előle. Nem akarta látni, hogy a fia nem lát. A balzsamfa szárított gyantájának az orvosok szerint kedvező a hatása a hályogra és a rövidlátásra, s mivel József korábban balzsammal és datolyával is kereskedett, és még most is szállítottak neki néha ezekből a júdeai árukból, meghagyta Urinak, hogy a balzsamgyanta vízben oldott porával borogassa a szemét minden este. Uri szorgalmasan borogatta, a balzsam illata émelyítette, és a látása nem javult. Újabb fél év múlva, amikor Uri megint nem látta, hány ujját mutatja fel az apja, József közölte: ne borogasson többé, a balzsam drága.

Uri megkönnyebbült és kétségbeesett.

Holott olvasni tudott, sőt ha nagyon hunyorgott, szinte egészen jól látott távolabbra is, ha pedig a kezének ujjaiból kicsi tölcsért formált és azon keresztül nézett, egészen messzire is el tudott látni. Igaz, hogy nagyon kicsi körben, de tényleg egészen messzire. Sokat próbálgatta magányában, mert lassanként a kicsi vacokba vonult vissza, és az udvarra is alig lépett ki: a kicsi vackon belül mindent jól látott, ott minden közel volt. Nézdegélt kifelé az udvarra az ujjai közötti résen át, és így igen távoli szögleteket is meglátott.

Nagy volt az udvar, és nem is lehetett tudni, hol a vége. Igazából sem kezdete, sem vége nem volt sehol.

A házak a Tiberisen túl, amit latinul Transtiberimnek, a római zsidók pedig Túlnan néven emlegettek, mintha ők is máshonnét, az igazi Rómából néztek volna magukra kívülről sajnálkozva, sőt kissé megvetően, az udvaraikkal együtt eredetileg összeépültek. Egyetlen bonyolult, kiszámíthatatlanul kanyargó, elnyúló ház- és udvarrendszert képezett a régi Túlnan, s mert úgy építették a házaikat, mint otthon, Palesztinában valaha rég, vagyis kifelé csak egybefüggő fal létezett, és ablakok és szobaajtók csak befelé, az udvarra nyíltak, így hát végtelen, kívülről átláthatatlan földszintes, rendszertelen közökben erős kapukkal megtűzdelt, cikcakkos erődítményrendszer jött létre hajdan, titokzatos és egzotikus azok számára, akik a Transtiberim e részében nem voltak járatosak. De hogy nyomorultul élnek a zsidók, azt tudták: a Porta Capena környékén, a Via Appia elején leprás zsidók kéregettek, ezt láthatta akárki, és sokan vetődtek arra, lévén a közeli Via Ostiensisen kívül ez volt a déli kereskedelem kapuja, s mert ott olcsóbbak voltak a termények, mint a Forum környékén, fél Róma odajárt vásárolni. Azt is láthatták, hogy nyúzott, hajlott hátú emberek mászkálnak korsóikkal szakállasan, vedlett saruban, rongyos tógában: ivóvízért mentek, mert a Túlnant ellátó vezeték vize szennyezett, legföljebb öntözésre ha alkalmas, de hiába kérelmezték nemzedékek óta, nem kaptak jobb vizet a Várostól, és a jobb vízzel megáldott kerületekben pénzért kellett venniük a helyiektől, amit azok ingyen kaptak. A Tiberis elvileg iható volt, a zsidók azonban tisztátalannak tartották, minthogy időnként túl sok volt benne a hulla, és nem ittak belőle, s még mosásra se használták. A ciszternák vizét használták inkább, s akadtak megveszekedettek, az őseik vallási előírásait az átlagnál szigorúbban betartók, akik a más kerületekből származó vizet is tisztátalannak tartották, és családjuknak a használatát tiltották. Lehetett valami igazuk, mert az ólomcsövön érkező víz szürke bevonatot képezett a gyerekek bőrén, és az ilyenek lassúbbak és butábbak lettek a többieknél.

A leprásokkal egyébként rendesen bántak, a közösségből nem taszították ki őket, egy nagyobb hodályt jelöltek ki a lakhelyükként, a minimális ellátásukat biztosították, megkapták a cupát, amelyre a világ minden zsidó közösségében számíthatnak a legszegényebbek és a vendégek, de mert a leprások tisztátalanok voltak, többé a családtagjaik sem érintkezhettek velük, csak messziről, kiabálva társaloghattak, s kötelességük volt a betegeknek, hogy az egyszer használatos agyagedényüket, amellyel a közösség látta el őket, minden étkezés után összetörjék és három lábnyi mélységben elássák, az edénykereskedők örömére. Ettől még szabadon mászkálhattak és a zsidónegyed falain túlra is járhattak kéregetni, akárcsak a többi beteg ember. Imaházba nekik is kellett járniuk, de pap nemhogy nem érinthette, de még csak nem is láthatta őket, hogy tisztátalanná ne váljék, így aztán a leprások a templom deszkával elkülönített, sötét zugában ácsorogták végig az istentiszteletet; előbb érkeztek, mint a pap, és jóval utána távoztak. A papok tisztaságát a legősibb, legszigorúbb rendszabályok szerint védelmezték, mert nagyon kevés volt belőlük; őket, Áron leszármazottait, Júdeából küldték Rómába a nagyobb ünnepekre, hogy áldást osszanak, és aztán mentek is vissza Jeruzsálembe. Néhány lévitát is küldtek Jeruzsálemből az évtizedek során, akik papok nem lehettek, de a papok segédei igen: ők fújták meg ünnepekkor a sófárt, ők énekeltek és zenéltek, ők szedték be az adókat, és a rituális metszők meg a mészárosok is közülük kerültek ki; belőlük több volt Rómában, mint papból.

A papi és a lévita családok az előírt vallásos ténykedésen kívül nem szóltak bele a gyülekezetek életébe, nem úgy, mint Keleten: Rómában a gazdag és tekintélyes családok nem engedték át a lényeges döntéseket senkinek, így a római léviták közül sokan vissza is kéredzkedtek Jeruzsálembe, és a római magisztrátus szívesen elengedte őket. Jöttek a helyükbe látogatóba Jeruzsálemből mások, az alsópapság és az alsóbb léviták köreiből; ott sem mehetett fényesen minden papnak és minden lévitának; némi ügyintézési huzavonát követően általában beengedték őket Rómába, különösen, ha gazdag zsidó családok kezeskedtek a megélhetésükért. Ha ez megtörtént, a magisztrátus tisztviselői fellélegeztek: nem kell ingyengabonát juttatniuk a jövevénynek és családjának, mert hiszen családostul érkeztek az ilyenek, ez is volt a lényeg, amiért a Szent Várost odahagyták, és a tisztátalan diaszpórába utaztak; pár hét vagy hónap múltán azonban megunták a római klímát és visszamentek Jeruzsálembe, és vagy küldtek helyettük mást, vagy sem. Aztán néhány lévita család letelepedett és meggazdagodott, főleg a rituálisan tiszta olaj és bor révén, amelyeket Júdeából és Galileából importáltak.

Nem nagyon érdekelte a római nem-zsidókat, hogyan is élnek a zsidók a Tiberis jobb partján.

Sok kicsi etnikai zárvány élt Rómában, a kívülállók azokba se láthattak bele, és a zsidó enklávé nem tartozott a nagyobbak és jelentősebbek közé: lehettek akkor az egymilliós városban legföljebb harminc-negyvenezren, többségük a ritkás időközönként Rómába hurcolt rabszolgák lassanként felszabadult ivadéka. De volt imaházuk, szám szerint tizenkettő, ebből egy a Via Appián, ahol egy katakombájuk is volt: temetőjük a föld alatt – a majdani feltámadásra számítva nem égették el a halottaikat, mint a balga latinok –; hét imaházuk volt csak az ostiai út mentén; ez az az útvonal, amelyen a tengeren szállított áruk a szárazföldön Rómába érnek.

Az első, időközben Marcus Agrippáról, a zsidókat pártoló római nagyúrról elnevezett imaház, amelyet csaknem száz éve építettek, még állt, s bár Uriék nem oda jártak, József megmutatta a kisfiának, és elmesélte, hogy az első zsidó fogolyszállítmány tagjai nem voltak hajlandóak dolgozni, amíg a római rabszolgatartók bele nem törődtek, hogy ezek a rabok szombaton pihennek, vallási törvényeiket mindenáron betartják és imaházat is akarnak maguknak. Néhányat megöltek közülük emiatt, de a többi mégsem engedett. Uri tapsikolt örömében ezt hallván, és megfogadta, ő is lesz ilyen bátor, ha kell.

És annak is örült, amikor az apja elmondta: az urak a férfi és női rabszolgáikat összeboronálták, hogy ingyen gyarapítsák a rabszolgáik számát, de a zsidó férfiak erre csak akkor voltak hajlandóak, ha a nem-zsidó nők, akiket nekik szaporodásra kijelöltek, áttértek és zsidók lettek maguk is; később aztán, az egyszerűség kedvéért, a zsidó birodalomból importáltak nőket a számukra. Nagy Heródes, Marcus Agrippa barátja jó viszonyba került Augustus császárral, és kieszközölte, hogy nőket szállíthasson Rómába. Voltak köztük prostituáltak meg tolvajok meg folyósok, de zsidó nők voltak, és az áttérésükkel nem kellett bajlódni.

A szállításuk azonban pénzbe került, mesélte az apja, és ezt semmilyen államhatalom nem szereti. Nagy Heródes és Augustus császár is belátta ezt, és ez a nőforrás hamarosan elapadt.

A római törvény szerint a rabszolgák ivadékai az uruk vallását örökölték, de a zsidók így nem voltak hajlandóak szaporodni, velük kivételt kellett tenni. A nem-zsidó rabszolgák, nem hivatkozhatván arra, hogy az ő vallásuk is ezt kívánja, ezeket a kedvezményeket nem kapták meg, és a zsidókat utálták, ami nem volt új dolog: amióta Nagy Sándor meghódította a Keletet, az ott élő nem-zsidók mindig haragudtak a kivételes elbánást követelő zsidókra, akik a perzsa uralom alatt kiharcolt előjogaikra hivatkoztak mindenütt. Más dolog, ha görög és zsidó egyaránt idegen – perzsa – uralom alatt áll, és más, ha a zsidók görög uralom alá kerülnek; ám ezt a zsidók évszázadok óta nem akarták elfogadni, amióta pedig mind a görögök, mind a zsidók római uralom alá kerültek, immár Rómát tekintették Babilonnak a zsidók, amelynek buzgóbban hódoltak a gyakorlatban, mint a görögök. A rabszolganők egyébként szívesen álltak zsidónak: tudták, hogy a zsidók, a görögöktől és a latinoktól eltérően, nem tesznek ki gyereket. Voltak zsidó hitre áttérő férfi rabszolgák is, őket az a számítás vezette, hogy a zsidó gyülekezetek hozzájárulnak a felszabadításuk összegéhez, és egy-egy zsidóvá lett rabot valóban ki is vásároltak. Őket a körülmetélés gondolkoztatta csak meg, fájdalmas procedúra ez felnőttkorban, és nem is mindig veszélytelen; ám a nőket a csikló kimetélése nem fenyegette, a római zsidók nem követelték meg, így hát rengeteg szír, görög, arab, etióp, abesszin, egyiptomi, germán, gall, hispán, thrák, illír és egyéb származású rabszolganő lett zsidóvá Rómában, az Egyetlen Isten dicsőségére, és szült zsidó gyereket a zegzugos nyomornegyedbe, amelynek Túlnan a neve. S mert a Transtiberim területén, amely akkoriban még körül sem volt kerítve, noha már a város részének tekintették a szervek, bár nem hivatalosan, nemcsak zsidók éltek, hanem mindenféle meghódított népség, gyakran csak néhány háznyira költöztek odébb a zsidóvá megtért, otthonukban fölösleges lányok, és a szülői házba visszajárhattak, ha akartak. Nem nagyon akartak: minden nem-zsidó szülő örült, hogy végre megszabadult tőlük, és ezt az értésükre is adták. Amúgy is a férj családjába került a nő örök időkre, és a szülei családjához nem kötötte többé semmi, ebben a latin és a zsidó törvény egyezett. Hálát adhattak ezek a lányok az Egyetlen Istennek, akinek a kebelébe megtértek, amiért a szüleik egykor nem tették ki őket farkasok vagy emberek prédájául, vagy nem fojtották meg azonnal a születésük után.

Így lett zsidó diaszpóra a birodalom fővárosában.

József ugyan méltánytalanságnak tekintette, hogy nekik idegen földön kell élniük, hiszen szigorúan véve mindenki, aki nem a Szent Földön él, tisztátalan, s nincs az a víz, amely ezt lemossa, de hát nem új dolog ez a zsidó történelemben, mondta, s felhívta Uri figyelmét arra, hogy a római zsidók igen hasznosak az otthoniak számára, akik ezt maguk is tudják: amolyan állandó, nagy létszámú követségként működnek ők Rómában, és ha ügyesen kereskednek, ha még több szállal kötik össze Rómát és a zsidóságot, amire már csak kényszerből is hivatva vannak, azt cselekszik, amivel a Teremtő a jelek szerint megbízta őket.

Csaknem egyetlen labirintusrendszer volt hát eredetileg ez a nagy, kiszámíthatatlanul kígyózó belső udvar, egy spontánul létrejött erődítmény tere voltaképpen, noha a leggazdagabbak udvarukat a közös udvartól magas fallal elzárták, sőt külön őrökkel is védették, ahogy ez történni szokott mindenütt, ahol Mammon az úr, legyen átkozott a pénz az idők végezetéig, s mostanában még inkább, mert egyre több a gazdag a római zsidók között, és még annál is több az egyre szegényebb; lehet e két jelenség között valamiféle összefüggés.

Az eredeti Túlnan a zsidó negyed közepén állt, köréje épültek az új házak, mostanában emeletes bérházakat is kezdtek építeni a gazdag vállalkozók, és József tartott attól, hogy az ő düledező viskójukat a környező kis házakkal együtt egyszer letarolják, és négy-öt-emeletes bérházat húznak a helyébe. Ez történt a Túlnan velük közvetlenül szomszédos, nem-zsidó részeiben, ahol egyiptomiak, szíriaiak és kisázsiai görögök éltek éppoly nyomorultul, mint a zsidók többsége, és a zsidó területen éppoly otthonosan mozogtak, mint a magukén.

Azért épültek egyetlen szeszélyes, kiszámíthatalan térbe egykor az udvarok, mert ünnepek alkalmával a zsidó kétezer cubit, vagyis könyök, magyarán rőf távolságnál messzebb a házától nem mehet, a saját udvarát nem hagyhatja el. Körülbelül negyvennégy centiméter egy rőf, de az alkar méretétől függően lehet rövidebb is, hosszabb is, mert az alkar hossza, az a rőf. Nem mehettek hát a zsidók ünnepekkor az otthonuktól messzebbre, mint szűk egy kilométer, vagyis nyolcszáznyolcvan méter, ami nagyjából fél antik stadion, mert hiszen egy stadion egyenlő 1776 méterrel.

Sok volt a zsidóknál az ünnep: volt az évi négy nagy ünnep, ezek mind soknaposak, meg voltak a szombatok péntek napnyugtától szombat napnyugtáig, és az emberek akkor is tovább akartak menni, mint kétezer rőf, ami nagyjából száz lépésnek felel meg. Szerettek szomszédolni, trécselni, pletykálkodni, ami ünnepkor sem tilos, kivéve, ha munkavégzés, de a csevegés nem az, ezt a Teremtő is így tudja, aki maga is biztosan fecserészik a főangyalaival, hiszen a munkáját ama hat napon már elvégezte; így hát az emberek az udvaraikat egybeépítették, s akkor nemhogy kétezer rőfnyi távolságot, de akár tízezer rőfnyit is megtehettek, noha ünnep volt, elvégre a saját udvarukban maradtak, legalábbis ezt mondhatták a szigorú Teremtőjüknek, akinek ezen érvelés makulátlanságát el kellett fogadnia. Így játszották ki a Törvényt a római zsidók, akárcsak a többiek, az a körülbelül összesen ötmillió zsidó az akkori világon, vagyis hát éppenséggel így tartották be a Törvényt, mert hiszen a betűjét betartották.

E furfang szentesítésére külön szabály is született, a vegyítés törvénye, amelynek szép altörvényei is keletkeztek; ebből Rómában az élt, hogy az egykori Túlnan egyetlen udvarnak számít, s benne szombaton is, ünnepek alkalmával is mindazt lehet csinálni, amit az ember a saját házában tehet. Ádáz vita folyt arról, vajon a régi Túlnan falain kívül emelt új zsidó házakra is vonatkozik-e az udvarok vegyítésének törvénye; egyesek azzal érveltek, hogy egész Jeruzsálem egyetlen vegyített udvarnak számít, s benne szombaton is lehet szállítani bizonyos dolgokat; mások ezt ellenezték, mondván, hogy Róma nem zsidó város, és a Transtiberim sem az (Trasteberin, általában így mondták már akkor, az „s” előtti nazális eltűnt, s a szó végét elharapták, ebből lett nemsokára a „Trastevere”, ahogy azt a területet kétezer évvel később is hívták); egész Róma tisztátalan, a Túlnan is az, érveltek a vallás alapjaihoz visszatérni szándékozók, akik maguk is tisztátalanok voltak, hiszen a diaszpórában minden zsidó az; mindenesetre a régi Túlnan lakói a vegyítési törvény áldásait továbbra is élvezhették.

Ebben a túlnani udvarlabirintusban nem volt szükség arra a kegyes csalásra, amit Júdeában csaknem minden zsidó elkövetett azzal, hogy az ünnep beállta előtt kétezer rőfnyire tette ki az étket, jelezvén, hogy ott van a háztartása határa, s így ünnepkor az elesége távolságától további kétezer rőfnyire elmehetett. Ők is úgy tartották be a Törvényt, ahogy kellemesebb. Rómában ezt a furmányt nem lehetett alkalmazni, a kitett ételt azonnal ellopják; korrumpálja a külső világ a belsőt, rongálja a belterjes zsidó társadalmat a sokistenhívő, tehát istentelen római, és kéjeseket lehet lamentálni emiatt. Jellemző a latinok butaságára, hogy még az első császáruk is azt hitte: szombaton a zsidók nem esznek semmit, mintha a szombat böjtnap lenne!; ezen évtizedek óta nem győznek eleget kuncogni a római zsidók, akik az imaházaikban szombaton imádkoznak is, a Tórát is magyarázzák nekik meg a próféták írásait is, de a lényeg mégiscsak a közös étkezés, amelynek költségét a gyülekezet adójából fedezik. Az ünnepi étek nem lehet szűkös: bornak is, húsnak is muszáj lennie az étrenden, meg zöldségeknek és gyümölcsöknek is, a kovásztalan kenyérről már nem is beszélve; a szegény családok egész héten alig esznek valamit, de szombaton végre egész hétre töltekezhetnek, a gyülekezet jóvoltából ingyen.

Vallási – vagyis éhhalál elleni – oka volt tehát elsősorban ennek a sajátságos építkezésnek, de az erődítmény-jellege sem volt egészen oktalan.

Amikor tizenhat évvel korábban Tiberius császár úgy döntött, hogy az Ízisz-vallás meg a zsidó vallás hívei takarodjanak ki Rómából, a szagot kapott római csőcselék megpróbálta megostromolni ezt a titokzatos falrendszert, de mert nem láttak át rajta, nem bírtak betörni, a zsidók megvédték magukat a lapos tetőkről nyilazva és a dárdáikat hajigálva.

Házaikat mégis el kellett akkor hagyniuk, József is elmenekült Rómából a feleségével és a hároméves Urival.

Rómától húsz mérföldnyire, a kicsiny Aricciában húzták meg magukat egy lyukas tetejű istállóban, József trágyát hordott ki, szántott, a felesége almozott, Uri naphosszat a tyúkokat hajkurászta, hogy fél év múlva, hála a kegyes római nagyúrnak, a patrónusának, akinek a felszabadult apja révén a kliense lett, József a családjával egyetemben visszatérhessen a lerombolt, kirabolt házába.

A négyezer nőtlen zsidó ifjú kivételével, akiket besoroztak és Szardíniára vittek, állítólag azért, hogy valami rablóbandák ellen vessék be őket, de ott a klíma és a honvágy vitte el őket inkább, lassanként visszaszivárogtak a családos zsidók szinte mind, mindössze pár százat öltek meg a rablógyilkosok vidéken, és Tiberius császár többé nem adott ki hasonló rendeletet.

A házakat rendbehozták, a berendezést lassanként pótolták. Nem volt sok a pótolnivaló, szegények voltak a római zsidók.

Uri ebből az oda-vissza hurcolkodásból nem emlékezett szinte semmire, csak a tyúkszar szagára, meg arra, hogy az apja a nyakába vette, úgy vitte soká, és ez annyira jó volt, hogy még most, tizenkilenc évesen is szokott ezzel álmodni. Álmában arra szeretett volna ébredni, hogy az apja áll előtte, és azt mondja: „gyere, fiam, ülj a nyakamba megint”.

Ebből az ideiglenes kiűzetésből annyi maradt még, hogy Sára, az anyja most is fel-feljajdul, amikor egy-egy hajdani szép edény hiánya jut az eszébe, amit azok a nem-zsidó szabadosok, szintén az ő patrónusuk kliensei, akiknél elrejtették, nem adtak vissza, és hosszasan sopánkodik emiatt. Pedig az az igazság, hogy páran a letétbe helyezett értékeket becsülettel visszaadták, ma is ilyen edényekből esznek, mint az apja olykor meg szokta volt jegyezni. Ettől még Sára lamentál.

Apja mostanában már nem néz fel, morcan kanalazza az ételt, s ha felnéz is a feleségére, a felesége csúf, kendővel takart fejére, mélységes gyűlölet csap ki a szeméből. Nem a tolvajokat gyűlöli, hanem a feleségét. És hallgat. Rómában a zsidóknál nehéz a válás: kevesen vannak. Júdeában könnyű a válás, és ezt nemcsak mesélik, hanem ott törvénybe is van iktatva: ha valaki a feleségénél szebb nőt talál, ezt olyannyira alapos oknak tartják, hogy már válhat is; akkor is elűzheti a feleségét, ha az meztelenkedik, ami pedig házastársak között bizonyos alkalmakkor nem tilos; de hát Júdea nem a zsidóság végvára, hanem a nemzet teste, ott sok mindent lehet. Rómában unokatestvért is elvehet a zsidó, a latinoktól eltérően, mert úgy érzik, hogy kevesen vannak, s különben is ez az elv a régebbi; Júdeában és Galileában ez vérfertőzésnek számít és tilos, mert ők ott sokan vannak. Másfelől a római özvegynek nem kötelező az elhalt férje fivéréhez feleségül mennie, ami Palesztinában még mindig kötelező.

Apja soha nem beszélt erről a féléves hányattatásról. Mesélték, a kiűzetést négy aljas, bűnös zsidó okozta volna, akik Saturninus szenátor feleségét, Fulviát valamiképpen megnyerték, pénzt csaltak ki tőle, hogy a jeruzsálemi Templom számára drága szőnyegeket vegyenek, a pénzzel persze megléptek, Fulvia felháborodva számolt be erről a császárnak, ekkor dühödött volna fel Tiberius.

Uri másoktól hallott kombinációk alapján azonban inkább arra gyanakodott, hogy ez csak ürügy lehetett, és őket Germanicus miatt űzték ki Rómából.

Germanicus, a híres hadvezér a császár unokaöccse és fogadott fia volt, de Tiberius megorrolt rá, és elküldte Keletre. Germanicus elkövette azt a hibát, hogy Szíriából elindult Alexandriába, holott Egyiptom tiltott terület minden rangosabb római személy számára, lévén, ezt Rómában a legutolsó utcagyerek is tudja, Egyiptom Róma éléskamrája, onnét kapják az ingyen gabonát, amiből a polgárjogot nyert zsidók is részesülnek. Ha valaki Egyiptomot fellázítja, súlyos ínséget hoz Rómára. Antonius volt az utolsó, aki megpróbálta, de Augustus Actiumnál megverte, és a lovagokat és a szenátorokat Egyiptom látogatásától eltiltotta. Tiberius úgy vélhette, hogy Germanicus, Júdeán áthaladván, megegyezett az ottani zsidókkal, hogy mellé állnak, ha háborúra kerül sor Egyiptom és Tiberius között. Sőt biztosan így gondolta, különben a zsidókkal együtt nem űzi ki ugyanakkor az egyiptomiakat is, akik pedig a zsidóktól elkülönülve éltek a Transtiberimben. Germanicust aztán megmérgezték és meghalt. Mondják, az előző júdeai helytartót, Valerius Gratust is azért váltotta le a császár, mert Germanicusszal találkozott, holott aligha tehette volna meg, hogy a császár fogadott fiával ne találkozzék, amikor az Júdeában barangol. A dolog nem nagyon érdekes, egyik helytartó olyan, mint a másik, Rómából nézve különösen, mégis híressé lett ez az eset: a császár hétévnyi késlekedéssel váltotta le Gratust, ami nem a feledékenységének a jele, mondják a politikai elemzők, hanem éppen annak, hogy soha nem felejt, és előbb-utóbb bizonyosan bosszút áll. Nem volt szokása egyébként Tiberius császárnak, hogy a prokurátorokat és prefektusokat leváltsa, inkább helyben hagyta őket, mondván: „a jóllakott légy kevesebb vért szív, mint az éhes”.

Persze az is lehet, hogy az előző prefektus a Seianus-ügybe keveredett bele valahogy.

Másik példának Agrippinát hozzák fel, Germanicus nagy népszerűségnek örvendő özvegyét, akit tizennégy évvel a férje halála után halasztott éhen Tiberius. De nem is így történt, szól közbe egy másik politikai elemző, Agrippina Pandateria szigetén, ahová száműzték, éhségsztrájkolni kezdett, egy centurio kiverte a fél szemét, majd Tiberius parancsára tömni kezdték, de rosszul, és abba halt bele. Mindegy, megölték. A zsidók ugyanúgy ismerik a római pletykákat, mint a többi náció, és legalább annyi hites politikai elemzővel büszkélkedhetnek, mint a többi nép.

Urit érdekelte a történelem, érdekelte minden fordulatos mese, temérdek görög és latin auktort olvasott a zugban, ahol békén hagyták, és naphosszat álmodozott és kombinált. Azok a képek, amelyeket éber álmában látott, élesek voltak és fényesek, szinte tapinthatóak. Nagy dolog a képzelet, már ha valakinek jutott belőle.

Görögül azért tudott, mert a zsidó negyed lakóinak görög volt az anyanyelvük, a római zsidó gyerekek többsége görög névre is hallgatott. Palesztinából hozták magukkal, ahol a hellenizálás a nyelvben bizonyult a legsikeresebbnek, s utódaikra Rómában is áthagyományozták. A művelt latinok szebb görögöt beszéltek, de azért görög volt ez is; a zsidók ugyanazt a görögöt beszélték, mint a görögök, a kiejtésükről nem lehetett megkülönböztetni őket.

József és a családja kivételesen arámiul is beszélt otthon, ami a héberrel, a Szentírás eredeti, immár halott nyelvével rokon; volt valami összeesküvésszerű abban, ahogy az arámit használták; József úgy gondolta, hogy amíg csupán arámiul beszélő közvetítő kereskedőkkel is üzletelnie kell, csak tanulják meg ezt a nyelvet a gyerekei is, még jól jöhet nekik.

A római zsidók rég nem tudtak sem arámiul, sem héberül, és az előimádkozók héber szövegét az imaházban a hívek számára görögre fordították. Létezett már a Szentírás görög fordítása, a Septuaginta, amit hetvenkét zsidó fordított le a Fárosz szigetén, Alexandriában hetvenkét nap alatt vagy kétszáz évvel korábban, és otthon, egyedül imádkozván mindenki ezt a görög Tórát olvasta magának hangosan. Kívülről nem volt szabad a szent szövegeket idézni, nehogy az a végzetes hiba történjék, hogy valaki rosszul emlékszik és mást mond, mint ami írva van, mert annak beláthatatlan következményei lehetnek az egész Teremtésre nézve. Az imaházban azonban, a közösség előtt, elvileg rögtönözve fordították a héber szöveget. Az persze nem volt tiltva, hogy valaki a Septuaginta aznapi adagját betanulja, de úgy kellett tennie, mintha a hébert értené, és azt fordítaná.

Uri gyerekként nemigen gondolt arra, hogy anyjának arámi tudása nem egészen magától értetődő, s hogy a többi anya jobban ragoz görögül, mint az övé. Kamaszkorában tűnődött el először azon, hogy anyjának Sára a neve, márpedig ezt a nevet, addigra megtudta, gyakran adták a zsidó hitre áttért prozelita nőknek. Akkor már nem volt jóban az apjával, és nem kérdezte meg, vajon zsidónak született-e Sára. Anyját meg aztán végképp nem akarta erről megkérdezni, vele soha nem volt jó viszonyban, anyja csak azzal törődött, hogy a férje meg a gyerekei a vallási parancsokat szigorúan és maradéktalanul tartsák be. Ha Sára nem zsidó volt eredetileg, amire vallási túlbuzgalma is utal, a frissen áttértek már csak ilyenek, akkor rabszolgának született, és József váltotta ki. Ha Józsefet üzleti ösztöne is vezette, akkor olyan rabszolganőt választott, aki tudott arámiul, tehát Szíriából vagy Babilonból származót. Uri úgy gondolta, hogy apja, aki kicsi korában elárvult, nem lehetett elég tehetős, hogy zsidó lányt kapjon, még a hozományról lemondva sem minősült eléggé jó partinak, ezért kellett rabszolganőt elvennie. A Palesztinában érvényes törvények szerint ebben az esetben ő, Uri, egy prozelita rabszolganő fia igen alacsony származású lenne odaát, az óhazában, mert az anyja származása illetné meg őt is. Ugyan nem lenne se rabszolga, se prozelita, izraelitának számítana, ám azok közt a legméltatlanabbnak. Milyen szerencse, hogy a zsidó Rómában született, ahol csak az apai leszármazás számít.

Latinul Urinak nem volt könnyű megtanulnia.

A zsidónegyed fiataljai csak törték a latint; nemigen jártak át a Tiberis másik partjára, ahol az igazi Róma feküdt, megelégedtek a Túlnan belterjes életével, ha pedig mégis átmerészkedtek, a görög anyanyelvükkel remekül elboldogultak. A Túlnan nem-zsidó lakói is görögül beszéltek, vagy pedig olyan nyelvet használtak, amit rajtuk kívül nem ismert senki.

Szokásuk volt a zsidóknak, hogy görög betűkkel írták a latint, az inkább kézre esett nekik. Persze a héber betűket is megtanulták, ők asszír írásnak nevezték, hogy legalább a Semát fel tudják olvasni maguknak, meg az ünnepi zsoltárokat szükség esetén, ha erre az imaházban éppen felkérik őket. Olykor a három ábécét egyetlen mondatban, sőt egyetlen szóban is keverték. Uri élvezte az ilyen keverést, ő nem hanyagságból vagy tudatlanságból, hanem játékból tett át héber ábécére latin vagy görög szöveget és viszont; kitalált magának rövidítéseket mind a három nyelven, hogy gyorsabban tudjon másolni, ha olyan tekercset kapott kölcsön pár napra, amely különösen érdekelte; ki-kihagyott magánhangzókat, diakritikus jeleket, úgyhogy rajta kívül a gyorsírását senki el nem tudta olvasni, és pár hónap múlva már ő maga sem. A tisztán héber szöveget bal kézzel írta jobbról balra, a görögöt és a latint jobb kézzel balról jobbra, maga se tudta, miért. Igen meglepődött, amikor olyan tekercshez jutott, amelyből kiderült: létezik már görög és latin gyorsírás, más is feltalálta, amit ő; boldogan tanulta meg azokat is.

Gaius Theodorus, írta le a hivatalos nevét hol így, hol úgy kiskorában, mert az Uriel nevet, ami azt jelenti, hogy „Isten az én fényem”, csak a családi körben használták; nem is tudta senki, hogy otthon erre a névre hallgat.

Apja sem József volt hivatalosan, hanem Lucius Ioses.

Uri nevében a Gaius a patrónusának első neve, József pedig a Luciust a patrónusa apjának nevéből vette át, aki József apját felszabadította. Ez volt a szokás: a szabados zsidók első neve, amely gyakran az egyetlen is maradt, a patrónusuk nevével volt azonos; így lett a római zsidóknak elsősorban latin, másodsorban görög nevük, és nem volt sémi neve szinte senkinek. Hogy Józsefnek az apja mégis sémi nevet adott, árulkodó: a rabszolgaságot nehezen viselte és visszavágyott Palesztinába, amelyet pedig sose láthatott, hiszen ő is Rómában született rabszolgának, sőt már az ő apja is.

Latin és görög nevük volt hát a római zsidóknak, de attól még zsidók voltak: tréflit nem ettek, a szombatot és az ünnepeket megtartották, és imádkoztak előírásszerűen és szorgosan.

Ha éppen nem olvasott vagy jegyzetelt, Uri a zegzugos, cikcakkos udvarban körülbelül a harmadik házig látott el szabad szemmel hunyorogva, és a hatodik-hetedik házig az ujjai között. Akart ő látni élesen, eleven sebként élt benne az apja megjegyzése, néha, reggel, szemét próbálgatván, jobban is látott talán, de aztán estére meg kellett állapítania, hogy aznap sem akart jól látni eléggé.

Deszkából eszkábált magának egy orrnyeregre helyezhető alkalmatosságot nemrég, hogy ne kelljen állandóan az ujjain keresztül néznie; két kicsi lyukat fúrt bele a szemei számára, és amikor feltette az orrára, a két lyukon keresztül szép, bár szűk képet kapott. Szép volt a kép, mert minden dolog élesebb lett így, és egymáshoz képest határozottabb helyszínű, mint amikor egy szemmel hunyorgott bele a hüvelykujja és mutatóujja által képezett lyukba, pont olyan, mint amikor mindkét szeme elé odaemelte a két öklét és azokon keresztül nézett. A deszkának megvolt az az előnye, hogy egy kézzel lehetett tartani. Ezzel az orrdeszkával azonban a vackán kívül nem mert mutatkozni, kinevették volna. Még az ablakához sem mert közel állni, sem ezzel az eszközzel az orrán, sem anélkül, mert tudták az udvarban, mindent tudtak, hogy ott szokott ácsorogni és bámul kifelé; csúfolták is emiatt, és az apja is felszólította, hogy ne tegye: „csúf dolog a kémkedés”, mondta ebből az alkalomból; úgyhogy Uri a zug mélyén, az ablaktól a lehető legtávolabb ácsorgott hosszasan, és remélte, a félhomályba kívülről nem látni be. Mesélték, hogy a gyönge szemű gazdag latinok ügyesen csiszolt gyémántot tartanak a szemük elé, azon keresztül néznek, és mindent jól látnak; ilyennel Uri nem találkozott, drágakövet sem látott még soha.

Félt, hogy teljesen meg fog vakulni.

Nem volt gyakori a vakság az udvarlabirintusban, és aki megvakult, az sem mászkált odakint, de hallani lehetett, hogy ezt vagy azt az embert az Úr haragja sújtotta ekképpen. A vakokat, a trachomások kivételével, nem különítették el, nem számítottak tisztátalannak, csak szerencsétlennek. Uri napokon, heteken és hónapokon át töprengett, ugyan mi is történt, vajon az Isten eleve vaknak rendelte-e, vagy egyszerűen, sok egyéb dolga mellett, nem figyelt oda rá, vagy netán a Sátán avatkozott közbe, vagy inkább a Fátum, a Sors okozza-e nagy baját – Urinak vegyes zsidó–latin–görög képzetei voltak, mert sokat olvasott. Azt végképp nem értette, miért nem született vaknak rögtön, ha már ez a sorsa – hogyhogy menet közben változtat a szándékán az Úr? Miféle meggondolások vezethetik Őt vajon? Kutatott addigi gyermeki múltjában Uri, de oly hatalmas vétket, amiért feltétlenül meg kellene vakulnia, az Isten iránti legjobb szándékkal sem tudott utólag felfedezni a tetteiben.

A legkézenfekvőbb magyarázat volt a legmerészebb: nem törődik az Úristen senkivel, még kiválasztott népének egyedeivel sem, Őrá csak a Teremtés műve volt bízva, meg az, hogy a kőtáblákat Mózes révén a népének eljuttassa. Ez a magyarázat nem Uri fontolgatásainak eredetiségéből fakadt: az Úristent a római zsidók, a zádokisták, akiket szaducceusoknak is neveznek, s akik csak Mózes öt könyvét fogadták el és semmi egyebet, a szóbeli hagyományból semmit, ilyennek képzelték el testületileg, s ez volt a jeruzsálemi főpapság hivatalos álláspontja is: a Teremtő nagyvonalúan megteremtette a világot, s benne az embert, hogy legyen, aztán magára hagyta, életébe a továbbiakban nem szól bele, mindenki azt kezd az életével, amit akar, természetesen csak a Törvény szabta kereteken belül, ám aki a Törvényt megszegi, arra persze lesújt.

Él az ember, ahogy tud, aztán meghal, és nincsen pokol, nincsen menny, ahogyan a primitív zsidók képzelik odaát, Palesztinában; nincsen lélekvándorlás, amiben a primitív, farizeus zsidók szintén hisznek, és nem támad fel senki, csak azt követően – bár akkor mindenki és azonnal –, hogy eljövend a Felkent, de ez még odébb van: nem szenvedtünk még eleget, hogy kényszerűen megtisztulni képesek lettünk volna már, mondta egyszer az apja, ellentétben a hiszékeny palesztinai zsidó földművesek, a lelkileg szegény am-haarecek buta, elvakult, korlátolt és káros képzeteivel, amelyekről borzongva és helytelenítőleg szoktak megemlékezni a Palesztinából a római zsidó negyedbe visszatérő kereskedelmi utazók.

A feltámadásról sokat töprengett Uri a vackán, és megállapította: ha szemernyi részvét van a Teremtőben, a feltámadást lehetővé teszi, s ő, Uri, sok szép, okos, bölcs emberrel fog találkozni majdan, akik az ő születése előtt éltek, s az ő halála után élnek majdan, és időtlen, tartalmas társalgást folytatnak a végítélet utáni, idő nélkülivé váló, illatos és fényes térben, ahol a testek súlytalanná, fájdalomtalanná válnak, és úgy fognak lebegni és szárnyak nélkül is úgy tudnak majd repülni az éppé varázsolt emberi testek, ahogyan legszebb álmaiban ő szokott, mintegy a végítélet utáni lét előzeteseként. Ez így ésszerű, így természetes, mert ha esetleg nem lenne feltámadás az idők végeztével, az egyes ember életének az égvilágon semmi értelme se volna.

Uri vagy az udvar életét bámulta hunyorogva, sejdítvén, hogy voltaképpen boldogan, amiért lát még, vagy pedig olvasott.

Tanítani nem kellett már semmire, ő taníthatott volna másokat, de ehhez nem volt kedve, holott még az apja is kérlelte. Ha már nem teljes értékű férfi, legalább haszna legyen belőle a közösségnek, és a tanárt meg is fizetik, ez sem utolsó szempont. A tanára, Eusebius is kérlelte, aki Urit szerette és képességeit becsülte, de hiába: Uri a közösséget utálta.

A többiek jól láttak, ő nem.

A többieknek nem fájt a fejük, a lábuk, a derekuk.

A többiek jól tudtak harapni, ő csak a jobb oldalon, mert baloldalt a fogai nem értek össze, és ott már el is kezdtek lötyögni, ami a korai fogvesztés előjele. Az pedig szörnyű, hogy a végleges metszőfogai annyira előremerednek, hogy a száját nem is tudja becsukni tőlük rendesen. Igaz, e metszőfogak miatt a nyelvével képzett résen át szépen tud fütyülni, és ennek olykor a csodájára járnak, de inkább nőttek volna szabályosan a fogai.

A többi korabeli fiú még nem kopaszodott, ő már tizenhat éves kora óta.

A többi nem volt szörnyszülött, ő igen. Nem látszott ugyan nyomoréknak, de ő annak érezte magát, és az is lett.

De nem csak a testi bajai miatt zárta be magát a vackába.

Vagy öt éve, amikor még jobban látott, nem sokkal a bármicvája után, tehát azt követően, hogy az imaházban ünnepélyesen férfivá avatták, elég gyakran mászkált át a Tiberis másik oldalára. Oda mehettek Rómában a zsidók, ahová csak akartak, és Uri, hála a nagyapjának, aki rabszolgaként a váltságdíjat kinyögte, megnősült, fiat nemzett s rögtön utána meg is halt, Uri, az unoka, már római polgárnak született.

Zsidó volt, ám teljes jogú római polgár is, aki a nem-római és nem-itáliai egyénekre kivetett adót a rómaiaknak nem fizette, sőt Róma fizetett őneki: az uraság közbenjárására odaítélték neki a tesserát – amely törvény szerint tizennégy éves korától járt neki, de a magisztrátus képes volt évekig húzni-halasztani a dolgot, ha nem dörrentek rá –, azt a kis ólomlapocskát, amelybe kicsi lyukat fúrt, s a tunikája alá rejtve, a nyakába akasztva hordta, el ne lopják, s kezével a mellén kényszeresen, rövid időközönként ki-kitapogatta.

Ennek felmutatására a Marsmezőn lévő legnagyobb kiosztóhelyen megkapta a római dologtalan szabadosok, a libertinusok, más néven a proletárok, a csupán nemzőképességgel rendelkező nincstelenek havi fejkvótáját gabonából. A húst a Tiberis jobb partján, otthon váltotta ki, kóser húst a másik parton nem lehetett szerezni; a bort is ott vételezte. Akadt jó pár kocsma odaát, amely azt hirdette magáról, hogy kóser ételt és italt is tart, ezektől a kocsmáktól azonban eltiltotta a közösséget a római gerouszia, más néven szünedrion, vagyis júdeai nevén a Szanhedrin, az egyes gyülekezetek rendszertelen időközönként ülésező felettes hatósága, érdekelt lévén abban, hogy mindenki csak a hivatalos transtiberisi zsidó mészárosok termékeit vegye, s hogy csak azt a bort igya, amelyet a nagyhatalmú római zsidó borkereskedők árulnak. A borral még a húsnál is jobban lehetett keresni, mert ünnepi alkalmakkor a borivás kötelező; a borkereskedők árulták azokat a tisztátalanságtól megszabadított, kétfülű, fehér agyagból égetett flaskákat is, amelyekből a bort inni kellett. Sok bort ittak a római zsidók és nem-zsidók, mert a bortól nem kaptak hasmenést, a víztől viszont gyakran. És valahogy úgy alakult, hogy a tiszta olívaolajat is éppen ezek a kereskedők szállították Palesztinából a római közösségnek, és az itáliai olaj használatát főbenjáró bűnnek minősítve megtiltották, és ezt a gyülekezetek közös vezetősége újra meg újra jóváhagyta, lévén e közös vezetőségben, a vének között bor- és olajimportőrök nagy számban találtattak.

Uri a tessera révén járó fejadagból rátartian jóval kevesebbet fogyasztott, mint amennyire a fejadag kiszabói feljogosították, ezért apja mellett ő is családfenntartónak érezhette magát. Azokon a napokon, amikor a tessera felmutatására az adagját kiszolgáltatták, vele volt egész családja, vagyis az apja, az anyja és a két húga; együtt cipelték haza a raktárból a számukra kiutalt élelmet. A gazdagabbak talyigával mentek, ők zsákokkal és sportulával, mert a talyiga drága. Ilyenkor Uri boldog volt, hogy a véletlen folytán, a sose látott nagyapjának hála, a családján segíthet. Apja se látta az apját, mert pár hónapos volt József, amikor Tadeus meghalt huszonöt évesen, a rabszolgák átlagéletkoránál öt évvel korábban; nem tehetett jót az egészségének, hogy a váltságdíjat hosszú évek kemény munkájával kinyögte.

Ha a havi kiosztás szombatra vagy zsidó ünnep napjára esett, ők az áldott emlékezetű Augustus császár most is érvényes rendelete értelmében hétfőn mehettek érte kivételesen, illetve az ünnep elmúltával; ezt a rendeletet Tiberius nem vonta vissza még akkor sem, amikor a zsidókat kiűzette. Akadtak tesserával rendelkező zsidók, akik azokban a hónapokban Róma környékén rejteztek, ám pofátlanul visszalopakodtak a Városba, és a magisztrátus ételosztói fogukat szíva, ám tiltó határozat híján kénytelenek voltak az adagjukat kimérni. Akadt olyan kiűzött zsidó, mesélték, aki a vonakodó hivatalnokot perrel fenyegette meg, és a hivatalnok engedett végül, pedig hívhatta volna a vigileket, hogy a hepciáskodó zsidót tartóztassák le. Bolond a világ, mindig bolond volt, és az is marad a Felkent eljöveteléig.

Igazság szerint József is lehetett volna római polgár, mert három gyereke született, és Augustus rendelete, amely szerint a háromgyermekes szülők kapjanak római polgárjogot, az érvényét nem vesztette el. Próbálta is rábeszélni az apját Uri, kérvényezze a polgárjogot a gyerekeire hivatkozva, a patrónus közbenjárására ő is biztosan megkapná, s azontúl neki is lehetne tesserája.

József azonban nem akarta.

Jó neki így is, mondta József. Uri erősködött, az apja végül kibökte: inkább megdolgozik a pénzért, mert akadhat nagyon nagy ügy egyszer, igazán fontos ügy, és majd abban kéri Gaius Lucius, a patrónus segítségét, addig nem akarja háborgatni, nehogy a nyomuló kérelmezőt időnek előtte megutálja.

Uri látta, hiába érvel, többé nem hozta szóba a dolgot. Eltűnődött, mi lehet az a nagyon nagy ügy. Csak nem újabb kiűzetéstől fél az apja?

Gyakran sétálgatott Uri magányosan odaát, a Tiberisen túli Rómában, az „igaziban”, és bámészkodott. A folyón túlról érkezett odaátra; valahogy mindig valamely folyón túl laknak a zsidók, a nevük, a héber is ezt jelenti: Babilonban is az Eufrátesz túlsó partján laktak, mielőtt megengedték, hogy elinduljanak haza, Nyugatra.

Uri mászkált, bámészkodott, nem volt semmi dolga, fizikai munkára alkalmatlannak bizonyult. Akkor mondtak le róla végleg, amikor a gyülekezet tagjai rábeszélték Józsefet, adja tetőfedőnek, az könnyű munka. Urinak tériszonya volt, a legelső munkanapján leesett és eltörte a jobb karját. A karja összeforrt – szerencse, hogy a bal keze amúgy is ügyesebb volt, bal kézzel írt héberül és arámiul, ez alkalomból görögül meg latinul is megtanult ballal írni –, és azóta békén hagyták az apját.

Amikor a mészégetéssel jött elő József, mert az is jó szakma, Uri fellázadt és kiabálni kezdett: ő nemhogy mészégető, de üvegfúvó sem lesz soha, inkább meghal. Ez megrázta Józsefet, aki üvegfúvóként kezdte, vagyis voltaképpen aranyművesként, mert a zsidók tudtak csak hajszálvékony aranyábrázolatok köré üveget fújni az egész Római Birodalomban, és szó nélkül otthagyta a fiát, aki felháborodásában még percekig üvöltött és ugrált és azzal fenyegetőzött, hogy beáll dokkmunkásnak.

Ez komolytalan volt, a fájós lábával és a vacak derekával egy napig sem bírta volna a cipekedést. A bőrcserzésen kívül ez volt a legalantasabb munka, amit zsidók vállaltak. Rosszul fizették, de ha valakinek volt tesserája, az ingyen juttatásból és a dokkmunkási kiegészítő jövedelemből többgyermekes családot is eltarthatott. Meg hát a rakományt meg is lehetett csapolni, ha a hajcsár nem figyelt oda, és nem figyelt oda, ha a zsákmányból maga is részesült.

Zsidó szállítmányt zsidó munkás elvileg, a vallás szerint, nem csapolhat meg, de nem-zsidót igen. Nehéz azonban megállapítani, mi jön Júdeából vagy Alexandriából a zsidóktól, és mi az, ami nem tőlük jön. És nem is zsidó már az áru, ha nem zsidóhoz jut majd, hiába tiszta eredetileg, a célállomás bepiszkolja. A bér kevés, a család nagy, lopni a szükség tanítja meg az embert, amit nem az Isten idéz elő, hanem az Isten igéjét meghallani süketek. Az istentagadóknak kárt okozni istenes cselekedetként is felfogható. Pontosan annyit loptak hát a zsidó dokkmunkások, mint a többiek: amennyit éppen lehetett. S hányan loptak egy-egy rakományból útközben! És ez még semmi azokhoz képest, akik számításból hajtják fel az árat, azok vannak csak sokan!

De azért dokkmunkásnak lenni a zsidók közt is alantas foglalkozásnak számított. S mert tisztátalan árukat is ki kellett rakodniuk, megtisztulásuk elősegítéséért a papok is levették a sápot, akik senkinek sem engedték el a rituális fürdő adóját, ami pedig Palesztinában nem létezett, és Rómában sem az összes imaházban volt mikve.

A Tiberisen sajkák és sekély merülésű hajók hozták fel az árut Ostiából, hozták az árut éjjel-nappal, egymásba ütköztek, mintha megcsáklyáznák egymást, kereskedelmi miniháború dúlt a kikötői helyekért, éjjel-nappal folyt a pakolás a Tiberis mindkét partján, és prosperáltak a kocsmák és a kuplerájok. Részeg volt a parton és a hajókon mindenki, zsidók és nem-zsidók egyaránt, és nem is lehetett tudni, ki kicsoda, mert mind görögül ordított és káromkodott. S voltak ugyan csigás emelők is rendszeresítve a dokkokban, de a rakodás elsősorban mégis kézzel folyt. Pakolták és cipelték a bálákat, amelyeket szinte nyomtalanul nyelt el, falt fel ez a hatalmas város, s ürített ki magából a csatornákba, amelyek szintén a Tiberisbe ömlöttek. Nem csoda, hogy a zsidók óvakodtak inni belőle, és mosni se mostak benne soha, járvány idején pedig a dokkmunkásokat elkülönítették.

A járvány megállapítására a Palesztinában régóta ismeretes receptet használták: ha egy ötszáz fős közösségből egymást követő három nap alatt naponta háromszor három hullát visznek el, akkor az pestis. Ha kevesebbet, akkor az nem pestis, és karanténra nincs szükség. Letagadtak egyes gyülekezetekben hullákat a szegények ilyenkor, hogy a családfenntartók tovább dolgozhassanak, és csak később jelentették a haláleseteket; ez ellen az arkhiszünagogoszok erélyesen felléptek, valamint a léviták is, akik a temetések jól fizetett szakértői voltak; óriás perpatvarok keletkeztek mindebből másodnaponta, harmadnaponta; minden volt akkor is, ami szokott lenni mindenütt, ahol csak ember a többi ember által közrefogva, megbéklyózva él.

Még egy kísérlete volt Józsefnek, hogy emberi munkához juttassa a fiát.

Megüresedett a gyülekezetükben a grammateus állása.

Írnok a grammateus, jegyző és titkár, az arkhiszünagogosz jobbkeze, befolyásos egyén, mert a gyülekezet vezetőjének súgni és sugallni tud bármikor akármit; tud kicsit használni és tud nagyon ártani. Beteg is volt, feledékeny is volt az előző grammateus, Fortunatus, amikor meghalt, mégis a gyülekezet sok tagja kísérte ki a Via Appián lévő katakombához a testét, jelen volt a temető félkörívű, apró amfiteátrumra emlékeztető, lépcsőzetes bejáratában tartott temetési ünnepen József és Uri is.

Nem nagy egy ilyen zsidó gyülekezet Rómában, és ha valaki meghal közülük, az a kisvárosnyi 5-600 férfi a temetésen ott van, és nők és gyerekek is jelen lehetnek, mert Rómában a nők a férfiakkal szinte egyenrangúak, nem úgy, mint Palesztinában, ahol a nő semmit sem ér.

Hosszú volt az út, nem a távolság miatt, a Túlnan és a városkapun közvetlenül túl fekvő temető között lehetett vagy három-négy stadion mindössze, de hétszer kellett leülni útközben, először persze a Zsidó-hídon, amelynek a szigeten inneni részét hivatalosan Pons Cestiusnak, a szigeten túli részét Pons Fabriciusnak nevezik, s valaki, mindig más, hétszer ecsetelte hosszan az elhunyt érdemeit.

Nem ettől volt ez a temetés emlékezetes, hanem mert pap is volt éppen a gyülekezetben Jeruzsálemből, Philipposz. A Pészahot Rómában töltötte, és Pentékosztáig, vagyis Pünkösdig maradt, s ha már ott volt, a temetés alkalmával is megáldotta a népet. Nagy dolog a papi áldás, mert azt nem-pap nem mondhatja el; Uri is mindig borzongott, valahányszor egy-egy nagy ünnep alkalmával a méltó személy, Áron leszármazottja kimondta. Philipposz nem mehetett a holttest közelébe, s nemcsak nem láthatta a tetemet szállító kordét, de az árnyékot sem vethetett rá, mert tisztátalanná tette volna; a temető félkörívű bejáratában áldotta meg Philipposz a gyászolókat, szintén méltatva az elhunyt érdemeit, kifejezve reményét, hogy az általános feltámadás már nincsen messze, s az élőknek és holtaknak nem kell már sokáig nélkülözniük egymás társaságát; felolvasta az imát, a jelenlévők sírtak és áment mondtak rá, majd a papot elvezették, és a kordét csak akkor húzták a temető bejárata elé, amikor Philipposz már messze járt. A fehér vászonba csavart testet a lévita temetőszolgák, akik a beszéd alatt az ásójukra támaszkodva unottan bámészkodtak, a kapun át levitték a mélybe. A családtagok megszaggatták ruhájukat, majd bementek a kapun, hogy lássák, melyik lyukba helyezik a testet, s hogy a katakomba falába, a tufába vájt sekély, téglalap alakú mélyedésre ráhelyezzék a magukkal hozott vékony márványlapot, amelyen Fortunatus neve állt csak, meg az, hogy hatvanegy évet élt és grammateus volt. Fortunatus legidősebb fia a Tóra-tekerccsel ment le, fejét a nyaka közé húzva az alacsony bejáratban, a többi családtagnak égő fáklya és olajmécses volt a kezében, hogy a föld alatti járatokban lássanak is valamit.

József váratlan kijelentést tett ekkor: kérte, Uri csak akkor lépjen be a föld alá, amikor őt, az apját temetik, és ne lépjen be oda soha többé. Kérte, Sára és a lányok maradjanak kívül. Azt is kérte, a sírlapján ne legyen egyéb, csak egy menóra. Se a neve, se az életkora, semmi más. Ne legyen a sírlapjára festve vagy karcolva se madár, se sófár, se borosflaska, se lulav, sem etrog; semmi.

Urit megrázta, hogy az apja a haláláról beszél.

Nem sokkal később rájött, apja őt szemelte ki, hogy Fortunatus örökébe lépjen, és ezzel a vallomással már erre akarta előkészíteni lelkileg.

Noha apja érzelmi zsarolását megalázónak és alattomosnak érezte, a jegyzői munka nem lett volna ellenére. Kényelmes állás, nem is kell naponta ott lenni az imaházban, otthon is lehet körmölni a mindenféle érdektelen iratokat, csak az a kellemetlen, hogy az arkhiszünagogosz szolgája lesz, és nem beszélhet neki vissza.

Az arkhiszünagogosz nem pap, hanem polgári személy, aki tekintélynek örvend a gyülekezetében, például mert pénze van, és általában öt-tíz évre választják, hogy a gyülekezet dolgait intézze. Annianus, a mostani arkhiszünagogosz rátarti, hisztérikus ember, nehéz kijönni vele, viszont a grammateusnak jól fizetnek, kétszer annyit, mint egy tanárnak, és négyszer annyit, mint egy mészégetőnek. Igaz, hogy az üvegfúvók sokkal jobban keresnek, az ügyesebb kereskedők pedig náluk is jobban, de egy grammateus jó parti, válogathat a lányok között. Húszéves koráig csaknem minden római zsidó fiú megnősül, egy éve van hát még. Grammateusként szabadon válogathatna a tizenkét évesnél idősebb facér lányok között, és azok nagyon sokan vannak, és minden apa retteg, hogy vénlány marad a lánya. Uri irtózott a nősüléstől, de belátta, hogy a sorsát nem kerülheti el. Napokig izgatta, hogy szemelgethetne a lehetséges jelöltek között, a lányokra méricskélő szemmel nézett, idomaikat latolgatta, és rettenetes álmokat látott, és reggelente a tunikáját sietve kimosta. Sem Sára, sem József nem tett megjegyzést a kötélen száradó tunikájára soha, úgy tettek, mintha nem látnák.

Egyik este József dühöngve mondta: Honoratus a tizenhat éves idióta fiát akarja benyomni grammateusnak, pedig alig tud írni, a görögön kívül semmilyen nyelvet sem beszél, és számolni se tud. Honoratus gazdag, befolyásos ember, a szírek negyedében három bérháza van, és a felesége az unokahúga Tullius Basileusnak, a bankárnak. Honoratus fiát csak olyan ember tudná kiütni, mint Uri.

Uri nem szólt semmit, csak bólogatott. Gaudentius, a fiú annyira hülye, hogy a grammateus állására semmi esélye sincs.

József boldogan elmosolyodott, Uri hallgatását beleegyezésnek vette, minden követ megmozgatott, mégis az az idióta lett a grammateus, Annianus neki kedvezett.

Uri megnyugodott. Nem olyan jó dolog jegyzőnek lenni egy hisztérikus arkhiszünagogosz alatt. A nősülés is ráér.

Aztán Gaudentius, Honoratus idióta fia két hónappal később váratlanul meghalt, élt tizenhat évet, két hetet és három napot, rá is vésték a sírlapjára szépen, Uri a zugban imádkozott érte. Őszintén szánta azt a hülyét. Nem tehetett róla, hogy az Úristen kegyelméből semmit sem fogott fel az életéből.

József felélénkült és újra látogatni kezdte a gyülekezet befolyásos tagjait.

Aztán a gyülekezet befolyásos tagjai Annianus javaslatára úgy döntöttek: Honoratus majdan megszületendő fia legyen a grammateus, s amíg e fiú meg nem nemződik és meg nem születik, legyen e tisztség helyettesítve mások által, akik háromhavonta váltják egymást. Józsefet biztosították, hogy Uri e helyettesítők listájára előkelő helyen van felvéve, noha vaksi. József erre mondott nekik valami cifrát, így aztán Gaius Theodorust, Lucius Ioses fiát a listáról nyomban törölték.

Ettől kezdve Uri békében és biztonságban élt, és ha nem a zugban olvasott, odaát, az igazi Rómában tekergett.

Sok mindent látott és hallott, a kóborlásairól szívesen beszámolt volna az apjának, de az apja a vele való beszélgetést kerülte. Szívesen beszámolt volna a barátainak, de nem voltak barátai. Kinevették és gúnyolták a testi hibái miatt, és utálták, amiért jobban ír, olvas, számol náluk, és mégsem dolgozik.

Boldog, magányos kóborlásait az élete végéig folytatta volna, eléldegélt volna az állam és a patrónusa adományaiból, tengődött volna olvasgatva, élősködőn, gondtalanul és igénytelenül, ha nem történik valami.

Váratlanul, egyik napról a másikra zavargás tört ki odaát: letették Seianust, aki a Capri szigetén élő Tiberius császár teljhatalmú megbízottjaként despotikusan uralkodott (mármint a latin gazdagokon, mert a zsidókat nem bántotta: nem érdekelték); elfogtak egy csomó embert és a testőrgárda teljes vezetését lecserélték, sőt fel is koncolták már. A Forum közelében, az aranyművesek utcájában, a Via Sacrán bóklászott éppen Uri, szerette nézegetni az ékszereket, akkor kezdtek kiabálni a polgárok, és sodortatott a hullámzó tömeggel a Tiberis felé, lökdöstetett a Gemonia lépcső aljába, ahol a hullákat közszemlére tették ki. Ott látott hullát életében először, nem is egyet, legalább egy tucatot, többnek nem is volt feje már. Uri szeretett volna eliszkolni, de a tömeg nem engedte, sőt az első vonalba lökték, közvetlenül a velük szembeforduló és a tömeget visszafelé taszigáló katonák elé, amikor a hóhér és a segédei egy kamaszfiút és egy tíz év körüli kislányt hurcoltak a hajuknál fogva a lépcsőhöz; hosszú, szőke haja volt mindkettőnek, hurcoltatásra éppen megfelelő.

– Seianus gyerekei! – kiáltották a tömegben.

Uri közel állt a lépcsőhöz, úgyhogy látta.

A hóhér először a fiúnak esett neki, a fiú igen bölcsen nem tiltakozott, és egy csapásra lerepült a feje.

A kislány azonban sírva kiabálta: nem kétli, hogy elkövetett valami bűnt, és kéri, büntessék is meg érte, mint a gyermekeket szokták, de főbenjáró bűnt soha nem követett el, ne vegyék el az életét.

Csönd lett. A hóhér habozott.

A tömegben azt kiabálták:

– Szűzlányt megölni nem szabad!

Ez igaz volt, ennyire Uri is ismerte a római jogot, amelyet merőben önszorgalomból tanulmányozott, mert őket, saját kérésükre, a nagy Augustus engedékeny rendelete értelmében csak a zsidó jogra okították. Nem valami bölcs döntés, gondolta Uri sokszor, hacsak nem az volt a ravasz Augustus célja, hogy zsidóból ne lehessen ügyvéd.

A hóhér gondolt egyet, szétnyitotta a tógáját, az ágyékkötője alól előkapta a hímtagját és elkezdte a jobb kezével húzogatni, amíg meg nem merevedett. Nagy farka lett a hóhérnak, vagy félrőfnyi, a makkjáról a fitymája eltűnt, olyan lett a szerszáma, mint egy vízszintes, hosszú szárú kalapos gomba. A katonák nekiestek a kislánynak, letépték a ruháját, leteperték és kétfelé húzták szét a vékonyka lábait. A hóhér letérdelt és belevágta a hímtagját. A kislány sikított. A hóhér a tömeg ütemes biztatására egyre gyorsabban mozgott, a feneke fehéren villogott, aztán felüvöltött, megremegett, a fejét felszegte és lihegett. Kihúzta a farkát a kislányból, véres volt, büszkén felmutatta, ellépdelt a tömeg első sora előtt, akár egy győztes hadvezér, jobbjában a még mindig felmeredő véres farkával, a baljával integetve, a tömeg röhögött, majd a hóhér felvette a kardját, és megittasulva döfölni kezdte a kislány testét. Összevissza szabdalta, csak miszlikek maradtak belőle. Ezeket a darabokat dobták és rugdosták a lépcsőre, a többi hulla közé.

A tömeg, amely addig lelkesen biztatta a hóhért, elcsöndesedett. Ez még a római plebsnek is sok lett. A hóhér megérezte a hangulat változását, gyorsan magára csavarta a tógáját és a segédeivel együtt elinalt.

A tömeg némán, elégedetlenül oszlani kezdett. Egy koldus még felment a lépcsőre és az egyik fejetlen hullát kezdte megerőszakolni; erre aztán a maradék katonaság sürgősen a Tiberisbe dobálta a hullákat.

Uriról patakzott a veríték, didergett, a szíve kalapált, szédült, az izzadság a szemébe vette magát, csípte, a gyomra háborgott. Végig el akarta fordítani a fejét, de nem volt rá képes. Azt kiabálták: várjatok, most hozzák Seianus feleségét, nézzük meg, hogy gyászol, de ő futott, amennyire bírt. Útközben a saját lábára hányt. Nem emlékezett rá, melyik hídon ment át, vagy az Aemilius-hídon, vagy a Zsidó-hídon át kellett futnia, azok vezettek a zsidóvárosba. Bevette magát a vackába, és hetekig ki se mozdult.

Nem is mozdulhatott volna, megtiltották a vének.

Valaki meglátta a hídon, amint mocskosan, lihegve fut hazafelé, és jelentette. A vének összeültek és behívták az apját. József azzal védekezett, hogy Uri férfikorú, dolgozni nem tud, és oda megy, ahová akar. A vének azonban, akik hetvenen voltak, hogy a jeruzsálemi Szanhedrint nagy ritkán, csakis a legfontosabb ügyekben összegyűlve, méltó módon leképezzék, és az egyes gyülekezetek tekintélyes családfői voltak a tagjai, hosszas vita után arra a következtetésre jutottak, hogy bárki, aki ezekben a vészes napokban és hetekben odaát jár, ahol dúl a megtorlás, az egész római zsidó közösséget veszélyezteti.

– Nem keveredhetünk bele – mondták –, ez a latinok dolga, nekünk semmi közünk hozzá, és nem szabad, hogy az eszükbe jussunk. A fiad veszélybe sodort valamennyiünket, bár igaz, hogy nem szándékosan. Amíg nem üzenünk, a házadat nem hagyhatja el.

Józsefnek meg kellett hajtania a fejét.

Ebből az alkalomból váltott pár szót a fiával. Azt magyarázta neki, hogy mások is jártak odaát, de azok nem kaptak szobafogságot, jellemző, mert, mint mondta, „mi vagyunk itt az őshonosak, nem ők, és ezt sose fogják megbocsátani nekünk”.

Nem kérdezte meg, mit is tapasztalt Uri a felbolydult Rómában, az igaziban.

Uri némán hallgatta. Már kiskorában felvilágosították, hogy a római zsidó közösségben megannyi feszültség lappang, s hogy a „régiek” és az „újak” között ádáz vetélkedés folyik.

A régiek azoknak a leszármazottai, akik az első zsidó fogolyszállítmánnyal kerültek Rómába. Abban az évben hurcolták el őket Júdeából, amikor Pompeius elfoglalta Jeruzsálemet. De nem Pompeius ejtette őket foglyul, hanem Gabinius, aki az Alexandrosz mellett harcoló zsidók közül háromezret lemészárolt, másik háromezret pedig foglyul ejtett. Fájdalom, a római zsoldosok oldalán Arisztobulosz – Alexandrosz testvére – parancsára zsidó katonák is harcoltak a hitsorsosaik ellen; Nagy Heródes hatalomra kerülése ugyanígy történt később, római segítséggel, amikor megint zsidók mészároltak zsidókat tízezrével.

A Gabinius által elhurcolt háromezerben találtatott Uri ükapja.

Hozzájuk képest új jövevénynek számított Rómában az a harmincezer ember, akiket Cassius ejtett foglyul nem sokkal később, amikor Szíriából betört Júdeába, és elfoglalta Taricheait. A töredékük jutott el Rómába, a nagyobbik részt menet közben eladták vagy elhullott.

A még újabbak öt-tíz-húsz-harminc évvel később kerültek Rómába, az újabb és újabb, Nagy Heródesnek köszönhető vérontások következtében. S mert az újak lettek többen, a már megszervezett, kezdetleges római zsidó élet vezető posztjait a régiektől elorozták. „Beleültek a készbe”, mondogatta keserűen az apja, mintha személyesen tőle vettek volna el valamilyen fontos pozíciót, holott a dédapjától és a nagyapjától, akik rabszolga létükre kiharcolták, hogy imaházuk lehessen, s hogy a rabszolganők, akikkel utódokat nemzettek, zsidó hitre térjenek; a felmenőitől József sem vagyont, sem tisztséget nem örökölt. Uri unta ezeket a sirámokat, s még jobban unta, hogy ezek a feszültségek, amelyek három-négy nemzedékkel korábban keletkeztek, sehogyan sem tudtak kihunyni. Nem értette, miért olyan büszkék a „régiek”, akik azzal érvelnek, hogy ők több évet töltöttek már el a „római fogságban”; úgy gondolta, szerencséjük volt az őseinek, hogy a későbbi palesztinai vérengzéseket a véletlen folytán megúszták. Ha akkor Gabinius nem ejti fogságba az ükapját, ő valószínűleg meg se foganhatott volna.

A „régiek” még most is azzal bosszantják az „újakat”, hogy tolvajok és rablók ivadékainak nevezik őket, amit azok hevesen, gyakran vért is ontva tagadnak. Pedig Rómában mindenki tudja, hogy a tolvajokat Nagy Heródes rabszolgának adta el külföldre, s közülük a legtöbben az állandó rabszolgahiányban szenvedő Rómába kerültek. Addig a zsidóknál az a törvény volt érvényben, hogy a tolvajokat legföljebb hat évig lehet rabságban tartani, akkor is csak belföldön, zsidók szolgálatában, és az eltulajdonított holmi értékének négyszeresét kötelesek megtéríteni.

A tolvajokon kívül Nagy Heródes rablókat is eladott rabszolgának, s valóban nemigen lehetett utólag kibogozni, miféle bűnökért is kerültek Rómába a később érkezett zsidók.

A „régiek” azzal is érvelnek mindmáig, hogy ők a zsidó szabadságharcosok ivadékai, ellentétben a köztörvényes bűnözőktől származó „újakkal”, akik a „zsidó söpredékből” valók. Urinak ez ügyben voltak némi kétségei. Alexandrosz a saját testvére ellen verbuvált harcosokat, ez zsidó polgárháború volt, amibe persze Róma fürgén beleszólt, és el is veszett akkor a zsidó állam. Nem volt Uri ínyére, hogy szabadságharcosokat kreáljon olyanokból, akik véletlenül kerültek a vesztes oldalra, de ezt inkább nem hangoztatta. Azt a gondolatát sem osztotta meg senkivel, hogy amennyiben a „régiek” felmenői Róma ellen küzdő szabadságharcosok voltak, ugyan miért örülnek ők, a büszke ivadékok annyira, ha végre római polgárjogot kapnak. Az azonban meglepte, amikor hallotta, hogy az óhazában az egész, Rómában élő zsidó kolóniát árulónak tartják. Mit akarnak azok az őrültek, újabb Makkabeus-felkelést? Róma ellen, holott Róma nem bántja a zsidókat?!

Öt-hat éves korában Uri az egyik történeten erősen elgondolkozott. Hatévesen még zseni az ember, csak később tompul el, gondolta a vackában, ha erről olvasott.

Amikor Pompeius körülzárta Jeruzsálemet, a város igencsak meg volt erősítve, és a templomudvart a várossal összekötő hidat is lerombolták a zsidók, hogy a római ostromlók ne használhassák. Csak észak felől nem volt fal, ahol szakadék húzódik, és a védők nem hitték, hogy azt fel lehet tölteni. Pompeius mégis kezdte feltölteni, a zsidók meg felülről rombolták. Amit Pompeius felhúzott, azt a zsidók felgyújtották, így ment ez öt napon át. Csakhogy eljött a szombat, amikor hadi cselekményt végrehajtani tilos, hacsak nem közvetlen támadást kell kivédeni. Közvetlen támadás nem történt, Pompeius nem volt buta ember, így hát a zsidók békésen áldoztak a szombatnak, az ünneppel foglalatoskodtak a zsidó védők mind, és nem rombolták le a sáncot, amit aznap húzott fel Pompeius, és a rómaiak be is törtek másnap, így esett el Jeruzsálem.

A hit iránti csodálatos hűség példájaként idézték ezt az esetet a gyerekeknek, a rabszolgák ivadékainak a római zsidó negyedben, „inkább essen el Jeruzsálem, de a Törvény tartassék be”, mondták, és a tanítóknak könny szökött a szemükbe, és mindenki könnyezett, aki ezt a magasztos tapasztalatot az utódokra hagyományozta, és könnyeztek az utódok is derekasan. Uri nem könnyezett: az az eretnek gondolat jutott az eszébe, hogy talán jobb lett volna megszegni a Törvényt, és aznap is lerombolni a Pompeius által emelt sáncot; aztán csak megbocsátott volna az ő Egyetlen Istenük nekik, az Ő kiválasztottainak az engesztelő áldozatok hatására előbb-utóbb. Biztosan voltak mások is, akik ezt gondolták, de ennek a vélekedésüknek nem adtak hangot. Uri korán észlelte, hogy nem kell mindent kimondania, ami az eszébe jut. Egyszer jegyzett meg valamit ezzel kapcsolatban az apjának, aki meg is hallgatta, mert Urinak még jó volt a szeme; József a fejét ingatta, de nem utasította rendre. Eszerint az apja is gondolt erről a szomorú esetről valamit.

A zavargás keltette rémület elmúlt, Uri szobafogsága letelt, megint járhatott és járt is odaát, a zsidók a megtorlást testületileg megúszták, csak a dúsgazdag római elit nagyobbik részét végezték ki, a vagyonukat az államkincstár – Tiberius császári magánkincstára – számára jótékonyan elkobozva, de Róma, az igazi, Uri számára elveszítette a hímporát.

Pedig kifejezetten jó volt zsidónak lenni akkoriban Rómában, és rossz volt szenátornak vagy lovagnak lenni, jó volt szegénynek lenni, és rossz volt gazdagnak lenni, mert bárkit bevádolhattak, hogy elvegyék a vagyonát és kivégezzék, és minden feljelentésnek hitelt adtak azokban a hetekben; a szegényeket nem volt miért bevádolni, a szegények túlélték, kivéve, ha a patrónusuk ellen kellett vallaniuk a kínpadon. Noha csak rabszolgát volt szabad kínvallatni elvileg, szabadost nem, ettől a törvénytől ekkoriban nagyvonalúan eltekintettek. Módszeres volt a megtorlás, mesélték az igazi Rómában később, amikor már meg mertek szólalni; proskribáltak előre mindenkit, még Seianus hatalmának fénykorában; Seianus évekig vérengzett Rómában szabadon, és senki sem sajnálta sem őt, sem a családját, sem a barátait, amikor Tiberius végre megszabadította tőle a Várost.

Mindenki mondta a magáét, rémtörténetek keringtek egyre szebben kiszínezve, idejük volt a rómaiaknak, nem dolgoztak, pletykálkodtak, és élvezték, hogy a világhatalom hírhedett centrumában éldegélnek ingyen. Tiberius maradt Capri szigetén, Rómába azóta sem tért vissza, Capriból az emberei révén irányította a világbirodalmat.

A zsidók élték a maguk életét, József kereskedett tovább, a patrónusa, Gaius Lucius szintén megúszta, pedig gazdag volt, nagyon gazdag. Azt mesélték a szolgái, hogy egyszer magához hívta mindazokat, akikről feltételezte, hogy a vagyonára pályáznak, királyian megvendégelte őket, elmagyarázta nekik, hogy a vagyonát nem ők kapnák meg, hanem Tiberius, és életük végéig szép havi apanázst helyezett nekik kilátásba, ha nem jelentik fel. Igaz vagy sem, a lényeg az, hogy nem jelentette fel senki.

Uri egyre ritkábban járt át az igazi Rómába, bezárta magát a vackába, olvasta a tekercseket mindenféle nyelveken, és rettegett attól, hogy a hóhér fénylő, gyorsan mozgó fenekét lássa maga előtt ismét, és a kislány vérző alhasát lássa és a kiforduló beleit, s hogy ettől az újra meg újra felmerülő képtől alantas vágyak nyűgözzék.

Uri rettegett az alvástól. Nem akart álmodni.

De el-el kellett aludnia, hol éjjel, hol nappal. És ilyenkor látta a képeket, és más rettentő képeket is látott a rongyokból tákolt fekhelyén; apja szemébe nézni nem mert, anyja és húgai szemébe nézni nem mert, csak a zavart félmosoly jelent meg az ajkán, amitől az apja undorodott; tudhatott az álmok borzalmas erejéről valamit ő is.

Tanulmányozta az Írást eközben Uri szorgosan, és úgy találta, hogy ő nem Onán módjára vétkezik. Az álmaiért nem felel, azokért a Teremtő felel. Mindent a Teremtő akar, a rosszat is ő akarja, a kínzó álmait is ő akarja – de a Teremtő jó, mert az álmok képei élesek, tiszták, álmában a szeme jó, és ezt is a Teremtő akarja. A Teremtő talán azt akarja, hogy ő, a Kiválasztott, lássa a Rosszat, lássa a Sátánt. Szemét azért rontotta el, mert szándéka van vele: lásson mélyebbre. Tanulmányozza az Írást. Az Írásokat.

Az Írást tanulmányozni zsidó gondolat, de Írásokat tanulmányozni nem az. Sokféle Írás létezett Rómában akkor, hozzájuk lehetett jutni, ha az ember akarta, és Uri akarta; márpedig vagy egyetlen Írás az Úré, vagy egyik sem az Övé.

Uri gyűjtötte a görög és latin műveket. A tessera révén kapott javak egy részét, amelyre a családjának nem volt szüksége, időnként eladta odaát, a pénzen tekercseket vett, és inkább nem evett, bár otthon úgyis részesült az étkezésekből, éheznie nem is kellett voltaképpen, így könnyű. A pompás közkönyvtárakat is látogatta, a belépésért nem kellett sokat fizetni, s lehetett olvasni egész délelőtt. Titokban arra vágyott: apja tiltsa el az olvasástól, ne engedje, hogy pogány írásokat tanulmányozzon, ne engedje, hogy végigolvassa a görög és latin költőket és filozófusokat, de apja nem tiltotta el, pedig sejthette, miket olvas. Nem tiltotta semmitől, lemondott róla.

Kitagadta, anélkül, hogy ezt kinyilvánította volna.

Csak azért, mert rossz lett a szeme.

Ő nemzett engem hibásan, gondolta Uri sokszor, hanyagul nemzett, oda se figyelve, és most engem hibáztat ezért.

De hát nemcsak őt nemzette az apja hibásan, a húgait se nemzette jobban. Idősebbik húga, Hermione buta volt, a kisebbik pedig, aki értelmesnek született, folyton köhögött, szörcsögött az orra, levegőért kapkodott, a krákogásával éjszaka mindenkit felvert és a nyivákolásával az őrületbe kergetett.

Urit a legkevésbé: ő egyedül aludt a vackában, az ablak alatt dideregve, apja és anyja a két lánnyal együtt a nagyszobában, ahol a tűzhely is volt, amelyen főztek. Uri nem csodálta, hogy így nem lesz több gyerek a családban. Meg is könnyebbült ettől: akkor hát nem lesz öccse, aki, ha egészséges lenne, mindent örökölne majd, ha az apja őt a rossz szeméért hivatalosan is kitagadná. Mégis ő fog örökölni mindent, bármennyire rokkant legyen is.

Az a négyszer öt rőfnyi kicsi zug, amelyet vékony, rothadó deszkafal és egy silány szőnyeg választ el az izzadmányos szüleitől és a nyirkos húgaitól, rá kellett ébrednie, kivételes adomány, amelyre soha nem tehetett volna szert, ha egészséges. Börtöncella, de önkéntes, maga a szabadság.

Álmatlanul forgolódott ugyan éjszakákon át a vackán, és a gyomrából maró savanygás mászott fel a gégéjébe folyton, s ha el-elszunnyadt, istentelen képek kísértették, és fulladozva, végső levegőtartalékából köhögve ébredt, mert a tüdejébe hatolt a savanyú, keserű nyálka; nem volt kihez szólnia, csak az Úrhoz, akinek lett volna a papja szívesen, de nem lehetett azzá sok okból: testi bajai okán sem, az ő nyavalyái közül egy is elég, hogy ne lehessen pappá, de elsősorban azért, mert nem Áron nemzetségéből származott, neki földet túró névtelen zsidó ősei voltak, akiket a hepciáskodó Alexandrosz egykor erőszakkal besorozott és római fogságba estek, két év híján egy évszázada; nem volt kihez szólnia, az Úr sem szólt neki vissza soha, amikor imádkozott; de ez a négyszer öt rőfnyi kicsi zug, ez kivételes adomány, ide nem jön be senki, itt olvashat, álmodozhat, tűnődhet kedvére, ki-kihunyoroghat az ablakon, és ez is élet, s ha megteremtette, az Istennek bizonyára tetsző.

Kihunyorgott az ablakon, fájó derekát ropogtatta, és most már eljutott a tudatáig, mit is mondott az apja az imént:

– Jeruzsálembe indulsz holnapután!

•

Jeruzsálembe, ó, Istenem!

És éppen én?!

Visszakuporodott a rongyaira, a kezében tartott tekercset, egy Itáliában épp divatos szír vándorfilozófus görögül írt művét óvatosan a döngölt földre tette, elfordult az ablaktól és maga elé bámult.

…

MÁSODIK KÖNYV
Júdea

Fájt a feje, de a hideg még rosszabb volt. Megborzongott, összehúzta magát, észlelte, hogy vékony réteg szalmán fekszik a kövön. Kinyitotta a szemét.

Félhomály volt a magas, boltíves helyiségben, két megtermett alak üldögélt a kövön felhúzott térdekkel, hátát a falnak vetve, és őt nézték.

– Ez micsoda? – kérdezte Uri görögül.

– Börtön – mondta az egyik alak arámiul.

Uri feltápászkodott, négykézlábra állt, a tagjait mozgatta, a nyakát tekergette. Nem tört el semmije. A tarkója erősen fájt, de tompán.

Kicsi, tenyérnyi rést hagytak az építők a terméskövek között nagyon magasan, ott jött be a fény. A helyiség ablaktól balra eső falában, az ablakkal szemközti fal mellett vaspántos faajtót vett észre, nyilván csak kívülről lehet kinyitni. Uri felállt, és megszemlélte az ablakot: a boltív alatt vágták a falba középen. Otthoni szokása szerint megtapogatta a falat, még meg is szagolta. Az ablak alatt kisebb terméskövekből volt egymásra rakva, mint a többi fal, és ez a fal a boltívig húzódott csak. A kövek közeit cementszerű anyaggal töltötték ki bőségesen, a cement le-lecsorgott és úgy szilárdult meg. Később húzhatták, mint a többit.

Végigtapogatta a többi falat is. Az ablakkal szemközti fal aljában ülésre alkalmas kiugrás húzódott végig: egyforma magasságú, közel négyzetesre faragott termésköveket raktak egymás mellé, a közöket kaviccsal és földdel kitöltve.

Mi a csuda lehetett ez a cella, mielőtt börtönné alakították?

Leült és megnézte magának a két alakot. Durva arcú fiatal legények voltak, ültükben is látszott, hogy erősek. Mind a kettőn tunika volt és köpeny. Ezért is vethetik a hátukat a hideg falnak. Hol a köpeny? Benne volt a zsákban. Az apja köpenye. Azt a köpenyt nagyon sajnálta.

– Mióta vagyok itt? – kérdezte arámiul.

– Este hoztak be.

Uri felnézett. Napsugarak játszottak az ajtó fölötti fal tetején, de csak az ajtó fölött, rézsút súrolva a falat, a többi részét árnyékban hagyva.

– Most reggel van?

– Délelőtt.

Keletre, vagy inkább északkeletre néz az ablak eszerint.

Uri a gyomra tájékát nyomkodta.

– Adnak itt enni?

– A reggelit átaludtad. Lesz vacsora.

– Nagyszerű – mondta Uri.

A szemeit próbálgatta egyenként, de a tarkóütéstől egyik sem lett jobb. Rosszabb sem.

Megkönnyebbülést érzett. Hálával gondolt Mátéra, aki feljelentette és börtönbe juttatta. Most vagyok a helyemen, gondolta, és boldogan felnevetett.

A két alak összenézett.

Uri előtt világosan állt az egész.

Lett volna idő Rómában a nevét rávezetni az útlevélre, hiszen Plotius megmondta: ő még később került bele a delegációba, és az ő nevét rávezették. Csak Uri neve hiányzott. Máté őt meg sem említette a magisztrátusnak az indulás előtti napon, hiszen csak akkor mehetett oda a hírrel, hogy hat társa lesz, nem pedig öt. Plotius neve rákerült a listára, pedig csak később dőlt el, hogy ő is jön. Őt, Urit, Agrippa kérésére már két nappal korábban rátették a vének a listára. Máté mégsem jelentette be. Megtehette volna, amikor Plotius ügyében intézkedett. Nem tette meg.

Máté előre eltervezte, hogy Agrippa feltételezett kémét Jeruzsálemben följelenti.

Voltaképpen megmondta előre Kaiszareában, akkor este, amikor Plotius társaságában boroztak. Persze nem fogalmazhatott világosan, de Plotius biztosan értette. Plotius is tudta, mi fog történni, de nem szólt semmit: egyetértett vele.

Nem fájt Urinak, hogy éppen az a két ember árulta el, akiket a leginkább kedvelt a társai közül.

Nem vagyok egy ilyen delegációba való. A börtön is jobb. Az legalább tiszta helyzet.

Uri észlelte, hogy nem fél semmitől. Biztosan kikerül innét, nem fenyegeti igazi veszély. Olyan kalandok várják, amilyenekről nem is álmodott. Melyik római zsidó mondhatja el magáról, hogy börtönbe csukták, és éppen Jeruzsálemben?!

Uri hangosan nevetett.

Nem kell többé gyanús szándékú, mocskos állagú, titkolózó, politikai és üzleti számítgatásokba vesző, sárba ragadt emberek között szorongania.

Soha többé nem leszek a tagja semmiféle delegációnak, határozta el. Nincs hatalom, amely erre kényszeríthetne.

Örült, hogy az ösztönei nem hagyták cserben. Végig érzékelte, hogy baj van. Szerette volna azt hinni, hogy rémeket lát, de nem rémeket látott, ellenkezőleg: mindig azt érezte, amit éreznie kellett.

Ép ember vagyok!

Mélyeket lélegzett. Fájt a tarkója, de erősnek érezte magát. Elmeséli majd apjának, hogy egyik napról a másikra felnőtté vált. Ez történt meg vele, éppen most.

– Mi itt a szokás, kihallgatják a rabokat egyáltalán, vagy hagyják élve elrohadni? – érdeklődött Uri vidoran.

Kis csönd volt, aztán megszólalt az ablak alatt ülő.

– Honnét jöttél?

– Rómából.

– Na né. Akkor figyelj. Ítéletet kell hozniuk, hát meghallgatnak. Először te mondod el, hogy így meg úgy, nem csináltál semmit, sőt ellenkezőleg, aztán jön valaki és bevádol, és ha vannak tanúk, meghallgatják őket is, és akkor a bíróság tagjai sorban véleményt mondanak. Falun három bíró elég, városban 23 bíró a legtöbb, és két szavazat többség kell a döntéshez. Elkezdik mondani a döntésüket a két szélen, a fiatalok, és a végén az öregek szólnak, a sor közepén. Te addig ott állsz velük szemben, a bűnbánattól hosszúra nőtt a hajad és gyászban vagy és bűnbánóan állsz, lehajtott fejjel akkor is, ha ártatlannak vallottad magad. Ha valamelyik melletted szólt, újra szólhat a szavazás előtt, de aki ellened volt, az már nem szólhat még egyszer. Aztán szavaznak. Ha felmentenek, rögtön elmehetsz, de ha elítélnek, aznap már nem hirdetik ki, csak másnap… de ha a következő nap ünnep vagy szombat, csak azután.

– Nem értem – mondta Uri. – Ha három bíró elég, hol van ott a két szavazat többség?

– Ott nincsen – mondta a másik. – Vagy egyhangú a döntés, vagy behívnak még kettőt, és attól kezdve kell a két szavazatnyi többség.

– Huszonhárom bíró? – kérdezte Uri. – Kisvárosban is?

– Nem olyan kicsik a városok! – mondta az ablak alatt ülő megbántva. – Ahol ötszáz felnőtt férfi van, az város!… Az legalább ezerötszáz-kétezer lakos, de inkább sokkal több! Nem kicsik a városok minálunk!

Egy lokálpatrióta, gondolta Uri vidáman.

– Ilyen sok bíró van egy városban? – kérdezte. – Vagy ügyvédek is akadnak közöttük? Hol ügyészek, hol ügyvédek eszerint?

Azok nem értették, mit kérdez. Uri megpróbálta körülírni, mi az, hogy ügyész, mi az, hogy védő, és mi az, hogy bíró. Lassan felfogták.

– Ilyenek nálunk nincsenek – mondta az ablak alatt ülő. – Vannak férfiak, szabók, kovácsok, ácsok, sátorkészítők, rablók, tolvajok, ilyenek. – Nevetett a saját viccén, majd folytatta: – Ha bíráskodni kell, a mester üzen, hogy jöjjenek. És akkor odamennek az imaházba és bíráskodnak. És ha nincs meg a két szavazat többség, addig hívnak be újakat, amíg nem lesz. A 23 a legtöbb, és ha még akkor se bírnak dönteni, az ügyet átteszik a Szanhedrinhez, ide a fejünk fölé… De azok se mind ülnek össze, azok is három fővel kezdik… És így tovább… egészen hetvenegyig. De nem szoktak ügyeket idehozni, a két szavazat többség előbb-utóbb megvan helyben.

– Én még nem hallottam olyat, hogy helyben ne tudtak volna dönteni – mondta a közelebb ülő.

– És az a mester… annak honnét van joga, hogy bíráskodni behívjon másokat? Ő az arkhiszünagogosz?

Ezt a szót nem értették, Uri megmagyarázta, hogy az imaház vezetőjére gondolt. A fejüket rázták:

– Hát ő a mester! Kész.

– Ebből él? – kérdezte Uri.

– Dehogy él ebből! – mondta az ablak alatt ülő. – Tilos neki tanításért, bíráskodásért, tanácsért pénzt elfogadnia! Neki is van foglalkozása, túrja a földet vagy meszet éget vagy bútort csinál… Azért mester…

– Vagy rabol vagy lop – mondta most a másik.

Nevettek.

Ez itt tényleg másik világ.

– Nektek volt már tárgyalásotok?

– Még nem – mondta az ablak alatt ülő.

– Nekem se volt még – mondta a másik.

– És mikor lesz?

Az ablak alatt ülő felnézett a fény felé.

– Hát vagy még ma, mindjárt, vagy a Pészah után.

– Ha ma nem – mondta a másik –, akkor több mint egy hét múlva: legközelebb a hétfőt követő hétfőn. Tizenegy nap múlva. Hétfőn és csütörtökön van törvénynap. Máskor nincs.

Szóval Jeruzsálemben is akkor ül össze a bíróság, mint vidéken: a vásárnapokon. Ha ma, csütörtök napnyugtáig nem jönnek, hogy kihallgassák, akkor ezt a Pészah miatt nem tehetik meg sem Pészah hétfőn, sem az utána való csütörtökön, mert azok félünnepek, és akkor is tilos törvénykezni. Sok mindent lehet félünnepkor, amit ünnepnap nem, például temetni vagy gyógyítani szabad, de bíróság nem ülhet össze.

Tizenegy napig nem szívesen ücsörögne itt. Jöjjenek inkább ma, tisztázódjék minden, aztán megy haza Rómába. Még nem tudta, hogyan. Persze ha enni adnak, azt a tizenegy napot végtére ki lehet bírni itt is.

– Mit követtél el? – kérdezte az ablak alatt ülő.

– Semmit – mondta Uri, és megint nevetett. – Nem fogjátok elhinni, de semmit.

– Nem is hisszük el – mondta a másik.

– Nem baj – mondta Uri. – Gaius Theodorus a nevem.

Azok hallgattak. Uri vállat vont.

– Ti miért vagytok itt?

– Mi is ártatlanok vagyunk – mondta az ablak alatt ülő gúnyosan. – De ők rablással vádolnak minket.

Rablók közé kerültem, mulatságos. És még csak ki se rabolhatnak, mert semmim sincs!

– Az elég súlyos vád – mondta Uri.

– Ugyan – mondta a másik –, legföljebb négy-öt évi rabszolgaságra ítélhetnek, és ha az letelt, váltság nélkül szabadulunk. Mi nem vacak tolvajok vagyunk, hanem rablók!

– Mármint őszerintük vagyunk rablók – tette hozzá az ablak alatt ülő gúnyosan. – De ezt még be is kell bizonyítaniuk!

Uri azt gondolta, nem jól hallotta, vagy talán ezeknek más a szóhasználatuk, úgyhogy megkérdezte, szerintük mi a különbség a tolvaj és a rabló között.

Azok ketten elképedve megint összenéztek. Az ablak alatt ülő aztán mégis megmagyarázta, előzékenyen ordítva és szótagolva, hogy Uri meg is értse: a tolvaj lop, a rabló erőszakkal vesz el.

Uri mégis jól hallotta, amit hallott.

– A rabló enyhébb büntetést kap, mint a tolvaj? – kérdezte csodálkozva.

Azok megint összenéztek.

– Zsidó vagy te egyáltalán?

– Persze.

– Akkor te hülye vagy – mondta a közelebb ülő, felsóhajtott, és elmagyarázta: – A tolvaj nemcsak lop, de az Örökkévalót is megsérti, mert az Ő képmása elől bujkálva, orozva cselekszi a rosszat, az Isten elől akarja a gonosztettét rejteni. A rabló viszont bátran, szemből támad, és nem sérti az Örökkévalót, mert nem bujkál előle! A tolvaj bűne hát a súlyosabb!

Szép, tiszta, vallásos magyarázat, gondolta Uri. Mások itt a törvények.

Rómában a rablót halállal büntetik a zsidók, a tolvajt pedig pár évi vagy örökös rabszolgaságra ítélik. Két fokozata van ennek: rabszolgaként maradhat a Túlnanban, vagy pedig eladják Itáliában, például Puteoliban, ahol híres rabszolgapiac működik, mert a kikötőjébe az egész birodalomból érkeznek az emberszállítmányok.

Ha római polgár a bűnös zsidó, a zsidó bíróságnak a római törvényszékkel a súlyosabb ítéleteket elvileg egyeztetnie kell, de a gyakorlatban a Curia minden zsidó ítéletre rábólint, van más dolga elég. A halálos ítéleteket is jóvá szokták hagyni a latinok, s ha egyszer-egyszer újratárgyalják is, sem az elítéltet, sem a tanúkat nem hívják meg rá, a döntés formális és jóváhagyó. Ezt a fölösleges újratárgyalási jogát azonban a Curia fenntartja magának, előfordulhat ugyanis, hogy egy zsidó halálraítéltet politikai okokból meg akarnak menteni, mert egy befolyásos szenátornak vagy magának a császárnak kedves a személye, mondjuk a színész-kegyence, a szeretője vagy valami hasonló, és akkor a Curia a sarkára áll, amíg meg nem vesztegetik kellőképpen.

– Mit kap itt a tolvaj? – kérdezte Uri.

– Halálra ítélik.

Újkeletű törvény lehet.

Rómában úgy tanulta, hogy régen a tolvajnak meg kellett térítenie a lopott tárgy értékének négyszeresét, és ha ezt megtette, futni hagyták. Nagy Heródes rendeletére aztán a tolvajokat eladták rabszolgának, így került egy csomó zsidó tolvaj Rómába, az „újak”. A római prefektusok ezt a gyakorlatot Nagy Heródes halála után beszüntették.

– Egyszer – mondta a közelebb ülő – láttam egy tolvaj kivégzését. Nem szép látvány.

– Megkövezték? – kérdezte az ablak alatt ülő.

– Megégették.

A közelebb ülő kedvtelve mesélte: összejött a falu minden lakója, nők is, gyerekek is, hogy lássák, ki voltak vezényelve, hogy tanuljanak belőle, ahogy a kovács vasat forral hatalmas tűzön egy edényben, s amikor a vas már folyt, a megkötözött, álló tolvajnak sálat tekertek a nyakába és kétfelé meghúzták. A tolvaj erős volt és sokáig bírta levegő nélkül, de aztán csak kitátotta a száját és levegőért hápogott; na akkor a kovács segéde beleöntötte a gégéjébe a forró vasat, szépen megitatta vele, hát el is égett a tolvaj bele, jött kifele a megnyílt mellkasán, a szétnyílt hasán keresztül az izzó fém, és még élt a tolvaj, de üvölteni nem bírt, mert a torka nem volt már meg neki, csak rángott és égett belülről kifelé, és elesni se bírt, tartották a sálat húzók kétfelől, és lett belőle egy lecsorgó fémszobor elevenen.

Uri borzongott.

– És mi van, ha nem nyitja ki a száját? – kérdezte.

– Akkor megfullad – mondta a közelebb ülő –, de mert égetés az ítélet, és nem fojtás, a hullának kifeszítik a száját, és a folyékony vasat akkor is beléje töltik, mert az volt az ítélet.

– Nem szívesen égnék meg – latolgatta az ablak alatt ülő eltűnődve. – Inkább a fojtás.

– Az se jó – vélelmezte a másik. – Ha rosszul csinálják, soká tart.

– A megkövezés is sokáig tart – mondta az ablak alatt ülő. – Dobálnak, dobálnak, és még mindig élsz. Akkor inkább fojtsanak meg.

– A legjobb – mondta a közelebb ülő –, ha karddal nyisszantják le a fejedet. Egy pillanat, és kész.

– Az idegen módi kivégzés – mondta megvetően az ablak alatt ülő. – Edomita kivégzésből nem kérek. A feltámadáskor aztán kereshetik a testemhez az elgurult fejemet az angyalok, még képesek és meg se lelik, vagy más testéhez ragasztják, egy kurváéhoz, mi? Na ne; fojtsanak meg inkább!

Különös hely ez a Júdea. Különös hely lehet Jeruzsálem is. Uri mosolygott: már benne van, noha nem látott még belőle semmit.

– Hol van ez a mi börtönünk? – kérdezte.

– Itten laknak fölöttünk a főpapok – intett a fejével az ablak alatt ülő a mennyezet boltívei felé. – Szép, jókora épület a szállásunk bizony. Azoknak se sokkal jobb, mint minekünk, közös házban lakunk velük mostan – és döcögve nevetett.

– Hol van ez a palota, a templomtéren?

– Nem. Ez itten a felsőváros. Közel van a Templom, innét északkeletre… Számolsz ötszázig, annyit lépsz, és odaértél.

Uri a résnyi ablakot bámulta, az ég kicsinyke, kék, elmosódó szeletét látta, a Nap már nem sütött be. Ezek a kedves zsiványok is tudják, merre van északkelet, és amikor az esti ima ideje eljön, arra fognak hajlongani. Mostantól kezdve neki sem Jeruzsálem felé kell hajlongani ima közben, hiszen ott van benne, a kellős közepén, hanem a Templom felé, amely itt van ötszáz lépésnyire tőle.

– Boltok voltak itt, ahol most mi ülünk – mondta a közelebb ülő, és feltápászkodott, hogy járjon egyet. Magas volt és izmos; nyugodtan fölvehették volna a zsidó rendőrségbe, és ha nem lenne zsidó, akár Pilátus hintóhordozói közé is. – A főpapoktól bérelték drágán. De aztán a kereskedők áttelepültek a Heródes-palota elé a piactérre, mert ott még jobban keresnek, ők is meg a főpapok is, nagyobb ott a forgalom, így hát ezekkel a boltokkal kezdeni kellett valamit, úgyhogy befalazták, így lett börtön.

– Kényelmesebb nekik így – vélte az ablak alatt ülő, és ő is felállt. Ő sem volt alacsony, de kövérkésnek látszott. – Újabban idefönt ülésezik a Szanhedrin, nem kell a vádlottakat messziről idevezetni, jobb, ha itt vagyunk alattuk, közös épületben. Nem kell egész csapat, mint régen, hogy végigkísérjen a Xüsztoszig. Pofátlanságunkban még megszöknénk nekik.

Urinak korgott a gyomra. Egy teljes napja nem evett semmit. A szükségét is elvégezte volna. Körülnézett.

– Ott van – mondta a kövérkés, és az ajtóval szemközti fal sarkába mutatott.

Négyzetes márványlappal letakart, széles nyílású korsó állt ott, a csáléra álló lap jelezte, hogy a korsó nem üres. Uri bajlódott, forgolódott, egyik kezében a felhúzott tunikáját, másik kezében a leoldott ágyékkötőjét szorongatva, amíg végre úgy tudott ráguggolni, hogy a mások kitüremkedő bélsara ne kenődjék a bőrére sehol. Háttal guggolt a raboknak, akik röhögtek rajta. Jobb lenne azért, gondolta, ha még ma kihallgatnának.

Teltek az órák, kint sötétedni kezdett.

– Na fiúk – mondta a kövérkés, és visszaült az ablak alá –, még tizenegy napig egymás szarába szarunk.

Kinyílt az ajtó, két őr lépett be, az egyik a fáklyával a kezében az ajtóban maradt, a másik letette a tálakat a földre. Az egyik tálban valami étel volt, a másikban víz. A nyurgább zsivány a korsó felé ugrott, hogy átadja az őrnek, de az intett, hogy most nem; az őrök kimentek és rájuk zárták az ajtót.

Kint már majdnem teljesen sötét lett, de annyit még lehetett látni, hogy a két zsivány belelötyköli a kezét a vizes tálba, majd a korsó felé fordul és hajlongva elmondja az esteli Semát. Uri vizet spriccelt a kezére és velük mondta. A korsó felé volt északkelet.

A két zsivány letérdelt a tál mellé és kutyamód megszagolta az ételt. Fintorogtak, a fejüket rázták. Aztán leültek a sarkukra és az ételmasszát a tenyerükkel a szájukba tömködték. Uri nem mozdult. A két zsivány befejezte, és elmászott a tál mellől. Uri a tálhoz mászott és ő is megszagolta, aztán beletúrt a mutatóujjával. Valamilyen lepény volt, lenyalta az ujját, talán csipetnyi méz is van benne, ilyet még nem evett. Most se sokat evett belőle, mert hagytak ugyan neki, de keveset.

A tenyerével mert a vízből, ivott.

Most kellene elkezdeni vacsorázni igazság szerint.

Széder este van. Bárányt kellett volna adniuk, mint a zsidó világban mindenütt.

Lehet, hogy adtak néhány harapásnyit, de a zsiványok kiették.

Semmit se látott. Ilyen lehet a vakság. Megijedt.

– Ti se láttok semmit? – kérdezte.

– Hogy az ördögbe látnánk, te hülye, ha sötét van! – mondta az ablak alatt ülő.

Uri megnyugodott.

Arra riadt fel, hogy zörögnek. Kinyílt az ajtó, két fáklyás őr között két másik egy idősebb, kövér embert vezetett be a két karjánál fogva; a fáklyák lobogtak a huzatban, a rab arcán és tunikáján ugráltak az árnyak. Az egyik őr a tőrével szétnyiszálta a kövér ember hátrakötött csuklóin a kötelet, aztán kifelé indultak. Uri gyorsan körülnézett, a társai ott ültek a helyükön. Az új rab állt, nem nézett semerre. Kopaszodott, ápolatlan volt az őszülő, loncsos szakálla, mezítláb álldogált. Az ajtót becsukták, és sötétebb lett, mint valaha. Hallgattak. Az új rab talpa alatt halkan reccsent a kőre szórt ritkás szalma, aztán Uritól balra leült és nagyot sóhajtott.

– Aludni se hagyják az embert – mondta az ablak alatt ülő.

Csönd volt, az új rab nehezen lélegzett.

– Megvertek? – kérdezte az ablak alatt ülő.

– Nem – mondta az új rab. Szép, mély hangja volt, s bár halkan mondta, hangosnak tűnt. Galileai lehet, a kiejtése szerint.

– Na aludjunk – mondta a másik, Uritól jobbra.

Csönd volt, ébren voltak mind a négyen.

– Mit tettél? – kérdezte az ablak alatt ülő.

– Botrányt okoztam – mondta az új rab.

Hallgattak.

– Nem elég nagy botrányt, sajnos – tette hozzá később.

– Mért nem alszunk? – kérdezte a másik dühösen.

– Te csak aludjál, mi beszélgetünk – mondta az ablak alatt ülő. – Mi volt az a botrány?

– Felmentünk a templomtérre, a nők udvarába, még kedden, hogy megvegyük a galambokat, és láttam, hogy csalnak. Mondtam nekik, hogy ne csaljanak, de tovább csaltak. Akkor rájuk borítottam néhány asztalt.

Csönd lett.

– És kedd óta hol aszaltak téged? – kérdezte az ablak alatt ülő.

– Sehol, mert elmehettünk. Kint lakunk a városon kívül.

– Nem értem, akkor, kedden, le se tartóztattak?

– Nem. Szerdán visszamentünk, és megint mondtam, hogy ne csaljanak, mert még mindig csaltak. Az őrök odajöttek, vitatkoztunk, aztán mi elmentünk haza. Ma jöttek csak este, oda, ahol lakunk, mondtam a többieknek, hogy fussanak szét, de nem üldözték őket, csak engem kaptak el.

– Nem értem – mondta a másik, Uritól jobbra. – Utólag kerestek meg, hogy lefogjanak? Mért nem fogtak le azonnal?

– Nem tudom – mondta az új rab.

– Nem lehetett valami híres botrány – mondta az ablak alatt ülő –, a rendőreink kevesebbért is azonnal lefognak, hát még a templomtéren. Elég egy rossz szó. Direkt jutalmazzák őket érte, pláne ünnepkor. Fejpénzt kapnak, tudom én.

– Mire mondod azt, hogy csalás? – érdeklődött Uri.

– Nyilván arra mondja – felelt az új rab helyett az ablaknál ülő –, hogy a pénzváltók a váltásért többet számítanak fel, mint a kalubon.

– Az micsoda? – kérdezte Uri.

– A pénzváltás díja: egy ezüst meah – mondta az ablaknál ülő –, vagyis egyhatod zuz. Tudod, mennyi egy zuz?

– Nem tudom.

A rablók lázba jöttek, mocorogtak.

– Egy zuz az fél sékel, vagyis egy zuz az egy dínár, vagyis ugyanannyi attikai drachma, vagyis négy sestertius… Egy ezüst meah, az két pondion… Na – folytatta az ablak alatt ülő –, akkor hány sestertius a kalubon, kölök?!

Uri megpróbált gondolkozni, de össze volt zavarodva.

– Perutahban kell neki megadni, az a legkisebb rézpénz – mondta a másik –, olyan már biztos volt a hülye kezében… harminckét perutah… ennyi a kalubon…

– A perutah, az más néven lepton – mondta Uri büszkén. – Ezt tudom.

– Nem is volt még más a kezedben, te nyomoronc – mondta a közelebb ülő megvetően.

– Szóval, hány sestertius? – kérdezte újra az ablak alatt ülő.

– Nem tudom – vallotta be Uri.

A rablók nevettek, alig tudtak betelni vele, hogy valaki nem tud számolni.

– Kétharmad – mondta az új rab.

Kis csönd támadt.

– Annyi – mondta az ablak alatt ülő kedvetlenül, hogy a játékának véget vetettek.

Hallgattak.

– Miért, ehelyett mennyit számítanak fel? – kérdezte Uri.

– Van úgy – mondta az ablaknál ülő –, hogy hét-nyolc pondiont is! Láttam én olyat is, hogy hat-hét tresithet! A hülyék meg észre se veszik! Jönnek a falvakból, és fogalmuk sincs semmiről!

– Hogy értsed, hülyegyerek: egy meah, az csak két pondion, és csak négyharmad tresith! Egyhatod zuz helyett akár háromnegyed zuzt is beszednek! Négyszer annyit! Jönnek a népek, fingjuk sincs, mi mennyi, pont, mint neked, a parasztoknak sosincs pénz a kezükben, csak ilyenkor, és jól átvágják őket!

– A nyereség felét a pénzváltók leadják a főpapoknak – mondta a másik, és mocorgásából ítélve felült. – Persze, hogy csalnak. De főleg a főpapok csalnak, a rohadt idegenek!

– A galambokkal is csalnak – szólalt meg az új rab. – Azért a galambért, amelyik a bárányt váltja ki, kétszeres árat kérnek, pedig ezt nem szabad. Mondtam nekik, csak egyszeres árat kérjenek, de hiába mondtam azt is. – Fáradt volt a hangja és lemondó. – Élősködnek az emberek hitén az orcátlanok. És a nyomorult emberek minden pénzt megadnak, mert a két galambnak az áldozathoz meg kell lennie…

– Az a harmadik-galamb-adó – mondta a másik gúnyosan –, így hívja a nép, és az is a főpapok zsebébe megy… Azok a legnagyobb tolvajok, a főpapok! Azért is élnek itt, a börtön fölött… Tudják, hol a helyük… Itt a helyük, velünk együtt. Nagyobb gazok nálunk, nagyobb szobáik is vannak emiatt!

Hallgattak. Uri sajnálta, hogy soha nem volt palesztinai pénz a kezében és nem figyelt, amikor a társak Kaiszareában a helyi pénzek értékéről vitatkoztak. Most hát megtanulta, hogy egy meah az kétharmad sestertius. Alkalomadtán elmondja nekik.

Elmosolyodott. Azokat ő már nemigen fogja látni, hála az Úrnak, legyen áldott.

– Galileából jöttetek? – kérdezte az ablak alatt ülő.

– Igen – felelte az új rab, felriadva.

– Ti ott is adóztok?

– Ott.

– Hoppá! Akkor ti önként váltottatok pénzt az áldozati galambok miatt, és akkor tőletek tilos kalubont kérni! Nektek ingyen jár a pénzváltás, hallod? Nektek ingyenes! Nem tudtad?

– Nem tudtam – felelte az új rab fáradtan.

– Ezt a pofátlanságot! – kiáltotta az ablak alatt ülő. – Micsoda szemét, aljas söpredék! De őket sose dugják be ide, mert leadják a sápot a főpapoknak! A szemetek!

Hajnalban a világosságra Uri felriadt. Az új rab halkan imádkozott, térdelvén a korsó felé hajlongva. A régiek a fal felé fordulva, a köpenyüket a fejükre borítva aludtak. Uri didergett, neki nem volt köpenye, fájt a dereka, a háta, a válla. Az új rabnak se volt köpenye, csak fehér vászontunikája, de nem látszott rajta, hogy fázna. Az ima melegítette talán. Ima közben Urira nézett. Ott ült tőle az öreg egy lépésnyire, a hajnali fényben tisztán látszott az arca. Őszült a borzas haja és a szakálla, és szép, tiszta, világos színű, talán szürke szem volt a puffadt arcába ültetve; valamikor jóképű férfi lehetett. Annyi idős lehet, mint az apám, gondolta Uri, és rámosolygott. Az új rab odabólintott feléje és folytatta az imát.

Aztán nyílt az ajtó, a fáklyások bejöttek, lerángatták a takarót az alvókról, belevilágítottak mindenki arcába, végül megálltak az új rab előtt. Az felállt. Kétfelől megfogták a karját és kivezették. Az ajtót kívülről megint bereteszelték.

– Na, aludjunk még – mondta az Uritól jobbra fekvő, és visszafordult a fal felé.

•

Reggelire friss vizet és maceszt kaptak, és végre kivitték a korsót. Az ablak alatt ülő megpróbálta Urit az összes Palesztinában használatos pénznem értékére megtanítani, de Uri hamar megunta, neki itt úgyse lesz pénze. A zsiványok megkérdezték, mit keresett Rómában, és honnét került oda. Uri elmondta, hogy a római pénzszállító delegáció tagja. Hosszan hallgattak erre a rablók.

– Akkor te római polgár vagy? – kérdezte a másik, a szikárabb.

– Az vagyok – mondta Uri.

– …

HARMADIK KÖNYV
Alexandria

– Magasságos Örökkévaló!

Uriból szakadt ki a kiáltás, amikor a szeméhez tartott kékeslila drágakövön át Alexandria kikötőjét meglátta.

A kapitánytól kapta kölcsön a lapos, körben is lecsiszolt drágakövet, amely ezüst foglalatba volt téve, a kapitány főleg éjszakánként használta, amikor a csillagokat nézegette kitartóan. Uri egyszer hajnaltájban elkérte, a bal szeme elé tette – azzal a szemével látott jobban –, és meglepődött, mennyire élesen lát vele. Egyszerre megjelentek orrában a gyermekkori szagok, a Túlnan illatai, amelyeket még akkor érzett, amikor jó volt a szeme. Elsírta magát Uri és elhatározta, hogy a drágakőcsiszolást Alexandriában vagy otthon kitanulja.

Nevetett a kapitány, mindenkiből ilyesmi szakad ki, amikor először pillantja meg a tenger felől Alexandriát.

Jobb felől a Fárosz, pont olyan, mint a jeruzsálemi torony, amelyben Uri lakott hónapokig, csak testesebb, a tetején pedig Zeusz Szótér szobra; bal felől egy másik földnyelv, szemben a kicsiny Antifárosz-sziget, rajta kertek és egy palota. Antirhodosz az igazi neve, mesélte a kapitány, akkor nevezték el így vagy háromszáz éve, amikor Rhodosz hatalmasabb kikötő volt még, mint Alexandria. A parton egymás mellett, egymás fölött emelkedő hatalmas, gyönyörűbbnél gyönyörűbb paloták. Alexandria ugyan nem dombokra épült, mint Róma, de, Uri belátta, Róma soha nem fog Alexandriával vetekedni: a Tiberis partja semmi ehhez az óriási kikötőhöz képest.

Mély- és sekélymerülésű hajók, egysorosok, kétsorosok, háromsorosok tömegével, kecsesen vagy nehézkesen himbálózva, a beállásra várva, egymáshoz szinte veszélyesen közel. Ladikok, révészek kicsiny hajói, csónakok, tutajfélék. Dokkok tömege, mindben hajók, mindről pakolnak, mindre pakolnak. A kikötőben sürgés, tömeg, teherhordó tevék, szamarak, ökrök, szekerek, talyigák, hintók.

– Magasságos Örökkévaló!

A júdeai kapitány, mintha őshonos alexandriai polgár lenne, büszkén mutogatta, hogy az ott jobbra Kleopátra palotája, megismerni a magas obeliszkekről, Kleopátra tűiről. Mellette a Szebaszteion, Antoniusnak kezdte építeni VII. Kleopátra, de már Augustus templomaként fejezték be. A befejezetlen, tátongó épület Arszinoé temploma lett volna, mágnesvasból van a teteje, hogy Ízisz-Arszinoé vasszobra a levegőben lebegjen benne, ez volt a terv, de nem eléggé erős a mágnes, a szobrot valahol a palotában tárolják, amíg egy mérnök rá nem jön a megoldásra. Az a hosszan elnyúló, áttetsző tetőzetű épület az Emporion, a legnagyobb vámház a görög világban, olcsón kapható benne minden, amit a Nagy Tenger népei termelnek, tenyésztenek és gyártanak. Balra a fürdők, attól még tovább, a tenger felé, az északnak nyitott stadiontól balra, a hegyvonulaton túl a királyi palota, a külső palotából idelátszik a Muszeion teteje, egyik szárnyában van a régi könyvtár. Az a jobb felől a háttérben homályló, magas épület a Rahotisz-hegyen a Szerapeion, Szerapisz temploma. Az a spirális torony, a Paneion, a gimnázium kertjének közepén emelkedik, érdemes felmenni a tetejére, gyönyörű a kilátás, egész Alexandria látszik. Mellette van a Négyzetes Sztoa, tetején a csillagvizsgálóval, kicsit balra, innét nem látszik; közelében van a görög piac, hivatalosan Forum Augusti a neve, de csak agoraként emlegetik.

Uri el nem vette a szeme elől a drágakövet, amíg a régi kikötőbe észak felől bemanővereztek a révész segítségével, akivel a kapitány ismeretségben állt – ezért is előzhettek meg számos, a kikötőn kívül napok óta veszteglő, lehorgonyzott hajót –, és úgy érezte, ezért a látványért érdemes volt minden kínos, fárasztó, megalázó kalandot átvészelnie.

– Ez a város való nekem – mondta a kapitánynak, mielőtt kilépett a partra.

A kapitány nevetett:

– Ez a város mindenkinek való.

A parton morcos vámosok álltak egy kupacban, a kapitány vidáman integetett egyiküknek, az odalépett hozzájuk.

– Velem jött – mutatott a kapitány Urira –, engedd át.

– Meg kell fizetnie a vámot – mondta a vámos szigorúan.

– Na ne – mondta a kapitány. – Hoztam a feleségednek muszlinsálat. Pillekönnyű, lila és kék nimfák vannak rajta. Rátekeri a derekára, neked meg végre feláll a farkad.

A vámos körülnézett.

– Na jó – mondta. – Tudod, hol találsz délután. De a feleségemnek meg ne mondd!

Uri megúszta a vámot.

Hálásan megköszönte a kapitánynak, és megjegyezte, hogy a görögök Kaiszareában se voltak kedvesebbek. A kapitány nevetett:

– Nem görög volt ez, hanem zsidó, mint te vagy én.

A másik hatóságot Uri nem úszta meg, a határőrséget, erre a kapitány még az út elején figyelmeztette: aki húsz napnál tovább akar Alexandriában tartózkodni, annak kérvényt kell benyújtania, és az engedélyért öt nap múlva vissza kell mennie a kikötőbe, addig ideiglenes tartózkodási engedélyt kap. Azt is megmondta a kapitány, hogy ez a két évszázada működő hivatal pontosan két évszázad óta vonakodik az engedélyt megadni, nehogy a parasztok még nagyobb számban zúduljanak a városba, öt nap alatt nem is készül el az engedély, jó esetben újabb öt napra új ideiglenes engedélyt adnak; nem árt, ha támogatót talál az ember a városban, akit a hatóság tisztel, és kérésére a huzamos tartózkodási engedélyt mégiscsak megadja, mert el lehet ugyan bújni egy-két hónapig, nagy a város, lakják vagy egymillióan, de akit az állandó tartózkodási engedély nélkül lefülelnek, azt kitoloncolják, előtte pedig minden értékét elszedik tőle, mintha lopta volna, és néha meg is verik.

– Találj magadnak pártfogót – tanácsolta a kapitány bölcsen, megölelte, és ment a dolgára a dokkok felé.

Uri hosszú sor végén találta magát unottan izzadó katonák sorfala, valamint kérges kezű, rongyos egyiptomiak és görögök között, akik az engedélyért jöttek vissza, s mint a szavaikból kiderült, nem először. Öregek és gyerekek is ácsorogtak a sorban, lökdösődtek, kiabáltak, a gyerekek sivalkodtak, tűzött a nap, nem volt kellemes. Az egyiptomiak is görögül beszéltek, bár néha érthetetlen szavakat is mondtak, a közeli falvakból jöhettek, talán dokkmunkára. Urira gyanakodva néztek, mert egyedül volt. Arámiul is beszéltek a sorban, rongyosak voltak és kérges kezűek ők is, szegény zsidók Palesztinából; Uri nem elegyedett beszédbe velük.

Sokáig tartott, amíg a hivatalnok elé ért, megéhezett, megszomjazott.

A hivatalnok izzadt, kopasz fejét törülgette a kuckóban, amely elé a kérelmezőnek járulnia kellett.

– Délelőttre elég volt – jelentette ki a hivatalnok –, megyek ebédelni.

– Ne! – kiáltotta Uri, és egy drachmát tett az asztalkára.

– Na jó – mondta a hivatalnok, elégedetlenül csóválta a fejét, fújtatott. – Mitől vagytok ma ennyien?!

Adott a római Gaius Theodorusnak bemondásra egy kis papiruszt, az volt ráírva, hogy ideiglenes tartózkodási engedély öt napra; a nevet az üresen hagyott rubrikába írta görög betűkkel.

– Öt nap múlva gyere vissza – mondta a hivatalnok barátságosan.

– És ha akkorra nem készül el?

– Túl sokan vagytok – mondta a hivatalnok –, nem mi tehetünk róla.

Állt Uri a parton, nagy volt a nyüzsgés, legalább annyi fajtájú és nációjú ember mászkált, sürgött, sétált a márványmozaikkal kövezett parton, mint Rómában, és meg nem lehetett mondani, ki görög, ki zsidó, ki makedón, ki egyiptomi, ki másféle közülük: zsidó képű emberek is mászkáltak szakálltalanul, szőke, csigás hajú görögök is mászkáltak szakállasan, ki gazdagon díszített tunikában, ki csak amolyan köznapiban, de fehérben is, noha nem látszottak papnak. Néhány igen csinos, barna bőrű nő környékezte meg, s hívta, költse el az ebédjét velük, talán indiaiak, Uri lemondóan rázta a fejét, ezt neki most még nem szabad, de érezte, hogy hamarosan el fogja veszíteni a szüzességét, Alexandria kiváló hely erre a célra is, minden célra kiváló hely, ezt nemcsak érezte, de tudta is.

Itt a közepes épületek is magasabbak, mint Rómában a legmagasabb bérházak vagy akár Iuppiter temploma a Capitoliumon, és szorosan egymás mellé épültek, drága lehet itt a telek. Uri azonnal átlátta a város páratlan tervezettségét: párhuzamos utcákat létesítettek a Ptolemaioszok, négyzetes hálóból állt a város, előre meg volt tervezve az egész, és annyira nagyvonalúan, hogy a különböző korokból származó, különböző stílusú épületek óriási kavarodása ezt a ridegen négyzethálós szerkezetet elevenné, gazdaggá és otthonossá tette. Csodálkozott Uri, miért nem érzi úgy, hogy e hatalmas épületek a fejére dőlnek, agyonnyomják, s hamar rájött, kelet felé ballagván a kikötőben, hogy az épületek tövében nyüzsgő sokaság miatt. Nem néz fel az ember, ha szemmagasságban színes, vonzó életet talál. Kocsmák, vendégházak, állami épületek, lakóházak egymás hegyén-hátán, maga az élet. Rómában nem lesz ilyen soha. Mátéra gondolt, aki Ostiában, a tengerparton akar imaházat építeni, és aki járt már Alexandriában, mesélt is róla, noha persze a szavaival azt, ami itt látható, nem volt képes megérzékíteni, és megértette: Máté arra számít, hogy Ostia lesz Róma legfontosabb kikötője, és egy kicsi Alexandria is képződhet belőle egyszer. Nem rossz számítás a tengerpartra építkezni Ostiában: a telek ára meg fog sokszorozódni. Csak a várost sűrűn átszelő csatornák zavarták, amelyeken bárkák lavíroztak: büdös volt a víz, szennyvízben eveztek a ladikosok.

A Deltába tartott, ahol csak zsidók laknak, ott kell az illetékest megkeresnie a zsidó Bazilikában, hogy az újholdra vonatkozó számítást átadja neki. Kérdezte még Jeruzsálemben, hogyan fogja megtalálni, megmosolyogták: azt a két oszlopsoros, hatalmas épületet nem lehet eltéveszteni.

A tengerparton haladt keletnek a hegyvonulat felé, amely a kikötőt lezárja, s amelyen túl a királyi palota épületei állnak; arrafele, a palotától délre van a Delta, mondták neki, akiket efelől kérdezett. Magabiztosan szólított már meg bárkit, nem szégyellte, hogy nem tud valamit. Kicsi szentélyek, óriási, oszlopcsarnokokkal körülvett paloták és villák meg bérházak váltogatták egymást, és észrevette, hogy itt több a kőből épült ház, mint Rómában, és kevesebb a téglából és még kevesebb a fából összetákolt. Nem fog ez a város összeomlani soha, és leégni sem ég le sohasem.

Kora délután volt, a nap a kelet–nyugati fekvésű utcákon mégsem sütött végig, sem az észak–dél irányú utakon: annyira magas volt az épületek többsége, hogy a járdaszinten kellemes árnyék honolt, és a vakító fehérséget csak akkor látta meg, ha felnézett a többnyire márványlapokkal borított épületek felső szintjeire.

A hegy tetejéről – bizonyára ez a nevezetes Lokhiasz – lenézett a palota kikötőjére, amely a Nagy Kikötőtől mesterséges földnyelv által elszigetelve kéklett. Mindössze két kisebb kétsoros hajó horgonyzott benne néptelenül, békésen ringatózva. Valószínűleg a prefektusé az egyik, és talán a testőrségé a másik, ha menekülni kell. De innét senkinek sincs oka menekülni. Ki lehet vajon Alexandria és Egyiptom prefektusa? Nem mintha nem volna mindegy. Lovagrendű személynek kell lennie, azt tudta; még Augustus rendelte el, amikor legyőzte Egyiptomot, hogy szenátor nem léphet be Egyiptomba és Alexandriába, és ez azóta is így van.

Megéhezett és úgy döntött, beül egy kocsmába. Maradt annyi pénze, hogy életében először ezt a luxust megengedje magának. Előkelő utazó vagyok, mondta magának, és elmosolyodott volna, ha nem állt volna vigyorra a szája mindvégig azóta, hogy a város nagyszabású sziluettjét a kristályon át a hajóról megpillantotta.

Belépett az alacsony bejáraton, amelyet nem ajtó, hanem lenge függöny választott el az utcától, leült egy asztalhoz. Olyan volt a kocsma, mint egy igen jó római taberna, és görögül volt felírva a meszelt falra, aznap mi minden kapható, az árral együtt. Uri átszámolta az egyiptomi drachmát szír drachmára, és úgy találta, a hely igen olcsó. Egy kövér nő került elő hátulról és kérdezte, mit szeretne enni a vendég, Uri halat kért. A nő sorolni kezdte, hányféle haluk is van, Uri félbeszakította: neki fogalma sincs ezekről a fajtákról, de vajon kapható-e márna. Hogyne. És mennyibe kerül? Hát, a márna nem olcsó, a félrőfnyi öt drachma, akár párolva, akár olajban sütve, a mindenféle szószokkal együtt. Uri azt hitte, rosszul hall, de a nő megismételte.

Ilyen olcsón márnához jutni sehol a világon nem lehet.

Márnát rendelt hát Uri, egy lány korsót tett eléje, vörösbor volt benne, meg vizeskorsót és egy szép rézedényt, keverőtálnak. Uri tiltakozott, ő nem rendelt bort.

– Benne van az árban – mondta a lány.

Uri óvatosan löttyintett a borból a keverőtálba, aztán biztonság okáért jóval több vizet, egy merítőkanállal a bögrébe merte, és óvatosan megkóstolta. Isteni íze volt. Csak mértékkel, intette magát Uri, nem rúghatok be, amíg a küldetésemet el nem végeztem.

A kövér nő hozta a párolt márnát, Uri megrémült: óriási példány volt.

– Ez több, mint fél rőf! Legalább másfél!

– Nem baj – mondta a nő –, nem kerül többe.

– Tisztán készült? – kérdezte Uri gyanakodva.

A nő nevetett.

– Itt vagyunk a Deltában – mondta –, itt minden tisztán készül, különben szedhetnénk a sátorfánkat. Jönnek a zsidók folyton, szaglásznak, morognak, de sose találtak még nálunk makulát.

Uri nekilátott a halnak, vékony, széles, lapos kést is adtak hozzá, könnyű volt a húst a gerincről leválasztani. Uri forgatta a falatot a szájában. Ilyen jót Pilátus is ritkán eszik.

Szegény Pilátus.

Nincs még három hete, hogy a Heródes-palota elé megkötözve hozták ki a helytartót Pészah előtti csütörtökön, és Vitellius, a szír legátus személyesen olvasta fel az ítéletét görögül, hogy mindenki értse: a Gerizim-hegyi vérengzés miatt Pilátust Rómába küldik, ítéljen a bíróság fölötte.

Akit bilincsben hoznak ki a palotájából, sok jóra nem számíthat.

Ujjongtak Uri körül a zsidók: nem Pilátus vesztének örültek, annak pedig különösen nem, hogy a lemészárolt szamáriaiak hozzátartozói erkölcsi elégtételt kaptak, hanem annak, hogy a főpapi ruha őrzésének jogát Vitellius, a római megszállás óta elsőként, visszaadta, egyúttal pedig a fejadót egész Júdeában eltörölte. Megtapsolták Vitelliust, megéljenezték, és a császárt is éltették lelkesen. Nagy cécóval, a nép szeme láttára hozták ki a főpapi díszruhát az Antoniából, a nép őrjöngve, térdre rogyva, hason elterülve imádkozott, és a sztratégosz emberei úgy vették át, mintha törékeny üvegből lenne. Pilátus némán, mozdulatlanul állt az őrök között megkötözve, nem nézett semerre, maga elé bámult nyugodtan; senki se figyelt rá, a főpapi ruha útját követték, amelyet szálas, deli zsidó rendőrök kísértek a főpap palotája felé. Marullusnak hívták az új helytartót, akit Vitellius nevezett ki ideiglenesen, rá se hederítettek, pedig domborította a mellkasát erősen.

Uri arra gondolt: bölcs számítás az olyan adót elengedni, amelynek a behajtására amúgy sincsenek meg az eszközök. Pár év múlva majd jön egy másik szíriai helytartó, aki az akkori júdeai prefektus főnöke lesz, és megint bevezeti a fejadót, amit továbbra se tudnak majd behajtani.

Uri lassan, élvezkedve evett, a nő a távolból nézte, aztán amikor látta, hogy Uri az első éhét már elverte, odaült hozzá.

– Ha uraságod hetente legalább egyszer megtisztel minket – mondta –, akkor árengedményt tudunk adni.

– Nagyszerű – morogta Uri, és a következő falatot megmártotta a garumnak látszó szószban, jó sok fokhagyma volt benne.

– Sokáig tartózkodik uraságod Alexandriában? – érdeklődött a nő.

– Remélem – mondta Uri.

– Jó város ez – mondta a nő –, itt nem számít, hogy ki kicsoda, minek is született. Mi hellének vagyunk, mégis remekül élünk itt a héberek között. Itt nem számít, hogy ki milyen istent tisztel. Jó város ez, csak fenenagy a konkurencia. A gimnázium mellett kezdtük a férjemmel, de ott nem lehet megélni, annyian vannak. De itt jó. Itt meg lehet kapaszkodni.

Uri a bornak a felét itta meg, és a márna harmadát se bírta már megenni. Rég nem muzsikált ennyire kellemesen a gyomra, érezte, pezseg a vére, noha a feje kissé elnehezült.

– Uraságod lepihenhet – mondta a nő –, van erre való helyiségünk. Szép nagy ágy van benne, kétszemélyes.

Uri habozott, ideje lett volna még, a kedvező szél miatt egy nappal előbb érkezett, mint számította, de meg akarta nyugtatni a lelkét, hogy a küldetését már elvégezte, úgyhogy nemet intett. Attikai drachmával fizetett, a nő egyiptomi drachmában adott vissza. Uri rutinosan utánaszámolt, de a nő nem csalt.

Uri megkérdezte, merrefelé találja a dupla oszlopsoros zsidó Bazilikát.

Négy saroknyira van innét.

Azt a Bazilikát valóban nehéz lett volna eltéveszteni.

Óriási vásárcsarnok ez a Bazilika voltaképpen, és nincsen teteje. Hosszú, kettős sorban álltak a háromemeletnyi magas oszlopok, gyönyörű görög oszlopfőkkel; a két oszlopsor fölött volt tető, az általuk körbevett hatalmas, téglalap alakú tér fölött nem. Bejárata nem volt ennek az építménynek, illetve az oszlopok között elvileg bárhol át lehetett volna járni, de a legtöbb helyen elzárták a közlekedést a boltosok. Mindent lehetett kapni, amit a Nagy Tenger valamennyi népe termelt és készített, a jeruzsálemi legnagyobb piac, a felsővárosi, ehhez képest falusi kótyavetye színtere. Uri nem tudta elképzelni, mi lehet az Emporionban, ha úgyis minden áru itt van. És a város közepén, a főutcán állítólag még nagyobb piac van, a legnagyobb a görög világban.

A belső, díszes márványlapokkal kikövezett és tisztán tartott téglalap alakú kettős sztoa közepén fából ácsolt emelvény állt, rajta drága szőnyegek. Az emelvénytől keletre és nyugatra aranyozott szegélyű kőpadsorok álltak, nagyon sok; Uri megszámlálta: hetvenkét sor. Bólintott: annyinak is kell lennie, hetvenketten fordították le a héber Bibliát görögre, éppen itt, Alexandriában, háromszáz éve. Uri a szélső padokra erősített bronzlapokat nézegette: minden sorban más-más foglalkozású zsidóknak volt fenntartva a hely. A nyugat felőli első, keletre néző padsor szélére csak annyi volt írva: alabarkhosz. Az valami nagyon nagy rang lehet.

Bronzlapok? Uri gyanút fogott, közelebb hajolt. Aranyból voltak a bronzlapok. Uri megborzongott. Micsoda gazdagság, mekkora bizalommal párosulva! Bárki lefeszíthet egy ilyen aranylapot, és ha elviszi, gazdag ember lesz egész életére. Ezek csak úgy itt hagyják, őrizetlenül! Őrült város Alexandria.

Aztán észrevette az északi bejárat előtt álló karosszékeket, közelebb lépett, elámult: tömör aranyból voltak a karszékek. Megszámolta őket: hetvenegy. Nem merte megmozdítani a keze ügyébe esőt, mert ácsorogtak és mászkáltak a Bazilikában az emberek, de nem lepődött volna meg, ha nincsenek a padlóhoz erősítve.

Jeruzsálemben úgy hallotta, ebben a Bazilikában is imádkoznak a zsidók, azon a sok száz imaházon kívül, ami Alexandriában szanaszét szórva áll az összes városrészben, mert zsidók nemcsak a Deltában, a negyedik kerületben élnek, hanem a többi négy kerületben is, a hellénekkel elkeveredve. Nézegette Uri a keleti dupla oszlopsort, ugyan hol tarthatják a Tóra-szekrényt. Nem látott ilyen célra készített alkalmatosságot sehol. Lehet, hogy máshonnét szállítják ide péntek este és az ünnepek alkalmával. Eszerint az emelvény a sztoa közepén a bimah, ahonnét az igét hirdetik. Isten szabad ege alatt istentiszteletet tartani szép ötlet, magasztos ötlet, Alexandriában eszerint ritkán esik az eső. Persze ha esik, a két oszlopsor teteje alá akkor is be lehet húzódni. Végignézett a belső térségen, úgy becsülte, egy-egy padsorban akár száz ember is elfér, az 7200; sok szabad hely volt a padsorok és az oszlopok között, és az oszlopok között is sokan elférnek: itt sok tízezer zsidó tolonghat, ha muszáj, a szegényebbek persze állva. Érzett valami különös késztetést, hogy a szószéktől nyugat felőli első padsorban, úgy középtájt, leüljön. De nem most, hanem majd istentisztelet idején. Ki fogom vívni magamnak ezt a jogot, fogadkozott Uri, és úgy érezte: az a tiszte, hogy meghódítsa Alexandriát.

Fogadalmi áldozatot is bemutatott volna szívesen, de azt csak a Templomban lehet, Jeruzsálemben; itt nincs Templom: itt csak Bazilika van, imaházként is használatos vásárcsarnok.

Ücsörögtek egy-egy padsorban elszórva zsidók, kisebb csoportokban tárgyaltak valamit, talán üzleteltek vagy pletykáltak ráérősen, elégedetten; körülöttük asszonyok trécseltek, nem volt az arcuk elkendőzve, és gyerekek rohangáltak és ricsajoztak szabadon. Akinek Alexandriában hatalma és tekintélye van, az a zsidóságnak az élén áll, inkább, mint a jeruzsálemi papok, a római gazdag zsidókról már nem is beszélve.

Az egyik boltív alatt drágaköves mesterek állították ki a portékáikat, Uri odalépett és belefeledkezett a látványba. Az egyik mester és segédei foglalatokat gyártottak, előttük kicsi olajtartályban tűz égett, az ezüstöt azon melegítették, és úgy hajlították fogókkal. A köveket valahol máshol csiszolhatják. Bárki merész ember felragadhatott volna néhány csillogó követ és elfuthatott volna a tömegben, mégsem vetemedett erre senki, és a mesterek nem is tartottak ettől. Nézte őket Uri, és megint arra gondolt, hogy ezt a szakmát érdemes volna kitanulnia. Ez talán még inkább neki való, mint az asztalosság vagy a kövezés. Hátha lesz rá mód valamiképpen.

Megérdeklődte végre, merre találja a csillagász Hérakleitoszt.

Harmadik kísérletére felvilágosították: a Fárosz-szigeten tartózkodnak a zsidó csillagászok, ott van az imaházuk, amely egyben csillagvizsgáló is, a szigeten akárki megmondja, melyik épület az, különben is hatalmas márvány menóra van a bejárata fölött, menjen Uri vissza a kikötőbe, s aztán a Heptastadionon át ki a szigetre, nem lehet eltéveszteni. Nincs messze, Alexandriában semmi sincs messze, estére odaér.

Istenem, sóhajtotta Uri, amikor a Heptastadion déli végén lévő híd alatt áthaladt, hogy a mesterséges földnyelven a Fárosz-szigetre lépjen, bárcsak kerülne egy bódé a számomra ebben a csodavárosban!

A Nagy Kikötőt a Nyugati Kikötőtől, az Eunosztosztól elválasztó, hét stadion hosszú földnyelv északi végén sokáig állt a meredek ívelésű kőhídon, alatta tengervizű csatornán a Nagy Kikötőből bárkák eveztek át a Nyugati Kikötőbe, árukkal megpakolva. Nagy volt a forgalom, a ladikosok üvöltöztek egymással, néha össze is koccantak, evezőikkel oda-odasóztak egymásnak. Ellenirányban is volt forgalom, a Nyugati Kikötőből is szállítottak mindenféle bálákat a Nagy Kikötőbe. A délnyugat felől a Nyugati Kikötőbe torkolló széles csatornán szintén hajók, bárkák, ladikok tartottak a Nyugati Kikötőbe, amely, Uri hunyorogva méricskélte, a Nagy Kikötőnél jóval nagyobb. Az a csatorna talán a Mareotisz-tótól vezet a Nyugati Kikötőbe? Bizonyára. A tavat nem látta, magas épületek emelkedtek dél felé és lezárták a horizontot.

A csillagászok háza a sziget nyugati csúcsán állt. Ideiglenes, fából emelt világítótorony állt a közelben, a kapitány azt mondta reggel, hogy itt majd új Fárosz épül, a réginél is nagyobb, de egyelőre nincs a városnak elegendő pénze rá. Hogyhogy ennek a városnak nincsen elég pénze, csodálkozott Uri. Nevetett a kapitány: attól, hogy egy városban minden harmadik ember dúsgazdag és minden második megvehetné az egészet, a város még lehet szegény.

Az ideiglenes Fároszban még nem égett a tűz, késő délután volt. Uri nem értette, miért épp a Fárosz mellett épült fel a zsidó csillagászok háza, éjszaka a tüze az égboltozat vizsgálatát zavarhatja. A hajón a Mithras-rejtélyekben járatos, eget vizslató kapitányt az a néhány kicsi fáklya is zavarta, amelyek a fedélzeten égtek. De aztán rájött, hogy a fatornyot később húzták fel, mint a zsidó csillagászok odatelepedtek.

Urinak elege volt a csillagászokból.

Amikor visszaért Szamáriából és felvette a jutalmát, 120 zuzt, szép summa, ennyit kaptak fejenként a hazugságért, hogy a vérengzést Pilátus katonái követték el, éppen félünnep volt Újév után és Engesztelés napja előtt. Próbálta elintézni, hogy az ünnepre érkező alexandriai delegációval mehessen el Szukkot után, de nem engedték közel hozzájuk; erős őrizetben mászkáltak az alexandriai delegátusok, és a koldusoktól, kérelmezőktől elzárták magukat. Szukkot után kezdtek csak a hivatalok működni, és annyira lassan, hogy addig is kellett valamit csinálnia; kérdezte, hol talál könyvtárat, de nem értették: Jeruzsálemben nem volt nyilvános könyvtár, a magánkönyvtárak felől pedig a hivatal nem rendelkezett. Azt javasolták, költözzön be a csillagászokhoz a Phaszael-toronyba, azok úgyis a könyveket bújják.

Így került Uri a kilencven rőf magas Phaszael-toronyba, Jeruzsálem legmagasabb épületének, az alexandriai Fárosz másának tetejére, ahol a csillagászok laktak.

A csillagászok nem törődtek vele, tudomásul vették, hogy ott van. Amúgy sem csináltak semmit, naphosszat ettek-ittak-sütkéreztek-adomáztak a város legmagasabb tornyának tetején, ahol a kiugró, körbefutó erkély miatt senki sem látta őket alulról. Uri talált néhány érdekes könyvet és elmerült Eratoszthenész egyik kötetében, a szögszámítás titkait bogarászta hónapokon át, s mert ingyen volt a szállása ott fönt egy kicsi szobában, és ételt is ingyen kapott, alig költött valamit a 120 zuzból. A városba ritkán járt le, úgy élt a Phaszael-toronyban, mint Rómában a zugban.

Amikor megunta az olvasást, kiment a torony tetején körbefutó erkélyre és ott mindig talált embereket, akik nézelődtek. Lassan rájött: ezek a csillagászok nem olyan csillagászok. Ezeket jobban érdekli, mi folyik odalent, mint odafent. Még Uri is látta hunyorogva a Phaszael-torony tetejéről a templomteret, a felsőváros tereit, mindent. Ezek a csillagászok őrszemek, jött rá lassan.

Fentről látta, hogy még a Templom tetején is mászkálnak emberek. Azok is őrök.

Azokat az őröket a Phaszael-toronyból ellenőrzik, őrködnek-e éberen.

Sok néznivalója lehet az Úrnak, ha szent városára olykor letekint, mint Legfelső Őr. De Őt már nem ellenőrzi senki.

Az újhold-számítással aztán őt delegálták Alexandriába, de azt is hanyagul csinálták, jó néhány nappal később indulhatott csak, mint amennyi a Jeruzsálem–Alexandria út megtételéhez szükséges, és ha a megmaradt punok által lakott Gázában nem talál véletlenül egy hajót, és ha nem jó a széljárás, ha az uralkodó északnyugati szél kicsit korábban támad fel azon a tavaszon, mint szokott, el is késett volna. Az úton eszébe jutott: hátha nem egyszerű hanyagság miatt késlekedtek a jeruzsálemi csillagászok, hanem azt akarták, hogy elkéssen. Felnőttem, gondolta Uri, útján immár sokadszor: már nem eleve a jót feltételezem az emberekről.

Tucatnyian ücsörögtek a fa Fárosz mellett az ötemeletes, lapos tetejű, karcsú épület földszintjén, iszogattak, eszegettek, papirusztekercseken ráérősen vonalakat húzogattak, pletykálgattak.

Hérakleitosz, nem a nagy görög gondolkozó, hanem a zsidó csillagász, idős, ősz férfi volt, hellén módra szakálltalan, és fehér tunikát viselt.

Uri előhúzta a tunikája alól a bőrhengert, amelybe a jeruzsálemi csillagászok újhold-számítása volt beletekerve.

– Na – mondta Hérakleitosz –, végre ideért.

Uri szabadkozott, őt késve indították, nem tehet róla, egy nappal előbb mégis ideért.

– Így szokták azok a marhák – mondta Hérakleitosz minden indulat nélkül –, szándékosan indítják késve a futárokat, hogy kiszúrjanak velünk.

– Mi történik, ha egy hold-futár elkésik? – kérdezte Uri.

– Semmi – mondta Hérakleitosz, kivette a tekercset a tokból, kiteregette, belepillantott, bólintott, és visszanyomta a bőrtokba. – Mi is tudunk számolni. Soha még újhold a jeruzsálemi marhák miatt nem maradt el sehol a világon. Még zsidók se voltak, még az egyiptomiak se számítgattak semmit, de újhold már volt.

– Akkor mi értelme futárokat küldözgetni?

– Hagyomány, és mi fejet hajtunk előtte. Ezzel is kifejezzük hűséges ragaszkodásunkat a Templomhoz, amelyet kilencven százalékban mi tartunk fenn az adományainkból.

Uri csalódottan állt. Hősi erőfeszítése, hogy időben érkezzék, értelmetlennek bizonyult. Nem annyira fontos ember ő, hogy személyesen akarták volna kínos helyzetbe hozni azzal, hogy nagy ravaszul késve indították. Alexandriát akarják megalázni folyamatosan, amely ezt a gyermeteg ármányt kineveti.

Hérakleitosz intett, egy fiatalember felállt, elvette a bőrtokot és eltűnt vele egy ajtóban.

– Iktatjuk – mondta Hérakleitosz. – Van egy mély pince alattunk, háromszáz évre visszamenőleg minden számítást ott őrzünk, de korábbiak is vannak, a legrégebbiek kilencszáz évesek. A következő pár száz évben lassan ideje volna már valakinek bővítenie kissé.

Tetszett Urinak Hérakleitosz magabiztos, szikár humora, de nem olyan volt a helyzet, hogy felnevethetett volna.

Hérakleitosz visszaült egy padra, ahol mások éppen méregettek valamit egy papiruszon.

Uri állt.

Most mi lesz?

Hérakleitosz felnézett.

– Adjunk igazolást, hogy átvettük? – kérdezte.

– Nem megyek vissza Jeruzsálembe – mondta Uri. – Azzal engedtek el, hogy nem várnak vissza. Itt akarok maradni.

Hérakleitosz lenéző, sajnálkozó grimaszt vágott és elfordult.

Csönd volt, Uri állt, aztán egy fiatalabb férfi megkönyörült Urin.

– Nem fogadunk be senkit, nem tudtad? Zsúfolt a város, bevándorlókat nem tudunk eltartani. A Palesztinából érkezőket különösen utáljuk.

– Én római polgár vagyok – mondta Uri.

Hérakleitosz felnézett, most nézte meg magának Urit először, mint emberi egyedet, tetőtől talpig végigmérte, az eredménnyel nem volt elégedett, összeráncolta a homlokát.

– Hogy hívnak? – kérdezte.

– Gaius Theodorus.

Hérakleitosz hitetlenkedve csóválta a fejét. A többi csillagász is felnézett. Csönd volt, aztán Hérakleitosz megkérdezte:

– Csak nem a római Ioses Lucius fia vagy személyesen?

Uri megdermedt. Ezt meg honnét tudják?

– De igen…

– Na és apád miről nevezetes?

Uri dühös lett.

– Arról, hogy én vagyok a fia!

– Na és a fia miről nevezetes?

– Hogy ő a Rómából Jeruzsálembe áldozati pénzt szállító egyik apostol.

Hérakleitosz felrikkantott és felugrott.

– Miért nem ezzel kezdted, te őrült gyerek!? Még képesek lettünk volna és kidobunk!

Az idős, ősz, tekintélyes ember Urira ugrott és ölelgetni kezdte.

Felállt a többi csillagász is, nagy tisztelettel Uri elé járultak és egymás után komolyan, szertartásosan megölelték, az arcát két oldalról meg is csókolták. Uri nem tudta mire vélni a dolgot, az öleléseket tűrte, a keze le volt engedve, tudta, hogy vissza kellene ölelnie őket, de nem ment.

A fiatalember visszatért a terembe, és csodálkozva megállt.

– Ő az! – kiáltotta Hérakleitosz feléje diadalmasan. – Megjött végre! Gaius Theodorus, Agrippa futára! Kísérjétek Philóhoz azonnal!

Uri minden ízében reszketett. Álom ez megint. Nem értett semmit.

– Philóhoz? – kérdezte elhaló hangon. – A filozófushoz?

– Hozzá hát! – kiáltotta Hérakleitosz. – Már nagyon vár téged!

•

Nem kísérték Philóhoz azonnal, mert este lett, és Philó este nem fogad vendégeket: ír.

El lehet ugyan jutni éjszaka Philó házához, amely a Mareotisz-tó partján áll, Alexandriától nyugatra néhány órányi járásra, ha fáklyás kísérők mennek velük, de ennek semmi értelme, mondták; úgyis kocsmába tart az egész társaság, menjen velük Uri is, aztán majd reggel Philóhoz kíséri valaki.

Az Alfába mentek mind a tizenöten, egyiküket sem várta haza senki, noha többüknek volt családja: megszokták a feleségek, hogy a férfiak az éjszakákat nem töltik otthon, és többnyire a nappalokat sem. Nem a fizetésük nagy, nem ezért bocsátanak meg nekik a nők, és tekintik a lányos szülők jó partinak őket, kereskedőként sokkal több pénzre tehetnének szert, hanem mert ők valamennyien elvégezték a gimnáziumot, azaz katonai képzésben részesültek, s emiatt az igazi, csak görögöknek járó alexandriai polgárjogot elnyerték, ami mentesít a zsidókra kirótt választási adó alól. Uri nem érdeklődött, mi az; majd elmondják később, ha itt gyökeret ereszthet.

…

Negyedik könyv
Róma

Puteoliban Uri megnézte a nevezetes rabszolgapiacot. Azazhogy Dikaiarkhiában nézte meg, mert az egész városban görögül beszéltek, latin szót alig lehetett hallani. Uri meg is ijedt, hátha elfelejtett latinul, több mint két és fél éve nem gyakorolta.

Gyönge volt a felhozatal: sötét bőrű, vastag ajkú, ványadt férfiak és vézna nők ácsorogtak a kikiáltók sátrai mellett, az emelvényen épp egy sovány, gyapjas hajú fiú fogait vizsgálták hárman, egyikük a két kezével feszítette szét az ajkakat, belebámultak a szájba és csóválták a fejüket. Csak a szépítőszerek előtt volt nagyobb csoportosulás, nők válogattak kitartóan a kencék és a festékek között. Uri nyílt tűzön sült báránybordát evett állva, alaposan átsütve kérte, azt zsidónak is lehet; amíg falatozott, megbámulták a finom köpenyét. Uri jobbnak látta, ha mihamarább visszamegy a kikötőbe, ahol talált egy kis hajót, amely Ostiába tartott és gyapjút szállított Szíriából. Az útiköltség felét lealkudta, nem mintha nem tudta volna megfizetni, de férfi volt már, alkuképes, tapasztalt utazó, és jólesett a lelkének, hogy megmutatta: nem tudják már becsapni. A finom köpenyt sürgősen eladta, vett magának egy vedlettet, és a saruját is használtra cserélte. A pénzt a többihez csapta; annyit kapott az alabarkhosztól, amennyi egy légiós kétévi fizetése: négyszázötven drachmát. A pénzt vászontömlőben a derekára tekerve viselte az ágyékkötője alatt.

Amíg a hajót berakodták, odébbsétált, mert érkezésekor valami furcsát látott. Rálépett egy hídra, amely, ezt még ő is látta a rossz szemével, odébb belelógott a vízbe, de aztán mintha egy távoli helyen mégis folytatódott volna.

Baiae és Misenum között állt ez a híd, illetve csak egyes részei; hajók tartották pillérek gyanánt a gerendákat és a pallókat, amelyekre a követ úgy hordták fel, mint a Via Appiára; Uri csodálkozva ballagott egy épületig, amely a híd ép részének végén állt: fából ácsolt fogadó volt és üzemelt. Vendég nem volt benne, a kocsmáros boldogan köszöntötte görögül, egy márványdomborműhöz vezette és lelkesen magyarázta, mi látható rajta.

Ez a híd volt látható rajta, épen.

Mondta a veres képű, kövér kocsmáros büszkén: huszonhat stadion a távolság Puteoli és Baiae között, és végig áthidalta ez a híd! És úgy tartották pillérek gyanánt a hajók, mint az a néhány, amelyik még áll; ezek régi hajók, kiselejtezték őket, a többi sok tucatot vagy helyben gyártották, vagy a gabonaszállító hajókat fogták be erre a célra; azokat elvitték, és az új hajókat is, mert a hajóhiány éhínséggel fenyegetett, s most, el kell ismerni, egy kicsit későn, mindet Alexandriába küldték. Kár, hogy a híd ettől összeomlott, mert kibírt volna négy-öt telet is, oly kiválóan építették meg.

Ugye azt nem engedheti meg a császár, hogy idén éhínség legyen, amikor tavaly kiöntött a Tiberis és Róma felét elmosta.

Csak nem mosta el a Túlnant is, gondolta Uri.

Nézte Uri a domborművet, igen szép munka volt, és sok alak látszott rajta.

Mutogatta a kocsmáros: ez itt a császár, ez itt a gyermek Dareiosz, aki a parthusok túszaként él Rómában; ezek itt a szenátorok; a császáron ez a mellvért, ez nem akármilyen mellvért, hanem a Nagy Sándoré!; selyemből volt a ruhája, és, ez a domborművön nem látszik, sajnos, ezt nem festették ki, mint a szobrokat szokták, a selyem ruhája tiszta bíbor. És rengeteg ékszer volt rajta, ezt a szobrász nem ábrázolta, de ő, a kocsmáros, látta, ilyen közelről, indiai ékszer mind, de tényleg. És remek pajzsa és kardja is volt a császárnak, aki Neptunnak áldozott, az Irigység istenének, hogy őt, a császárt ne irigyelje senki, majd Bauliból lépett a hídra, és egy csomó fegyveressel Puteoliba rohant, mintha ellenséget üldözne! De ez még nem minden, mert másnap visszatért a hídra harci szekéren, aranyszegélyű tunikában, és híres kocsihajtók hajtottak mögötte, a nevüket ő, a kocsmáros, nem tudja, de mind nagyon híres; és rengeteg hadizsákmányt cipeltek utána! És meg is érdemelte, mert ő az első a világon, aki gyalog kelt át egy tengeren!

Uri nem vetette közbe, hogy ezt már egy Mózes nevű egyén is megtette.

Na és akkor éjjelre is a hídon maradt a császár és egész kísérete, és a hegyekről világítottak nekik, a parti félkörívből, mert tetszik látni, olyan a part, mint a hold, amikor elfogy, úgyhogy majdnem olyan világos volt, mint nappal; sokan a csónakokban duhajkodtak, a császár a hídon, nem, sajnos nem ebben a kocsmában, emeltek neki a híd közepén egy diadalív formájú kocsmát, ott ivott, és beszédet is mondott a tetejéről, közben fogták, hogy le ne szédüljön; állítólag Dareioszt és Xerxészt gúnyolta, hogy ő nagyobb tengert hódított meg, mint ők; mondják, sok barátját nagy jókedvében belehajigálta a tengerbe a császár, de ő, a kocsmáros ezt nem tudja megerősíteni, mert a vendégeket szolgálta ki; akkora tömeg volt, de akkora!… És sokan felvirágozott ruhában ittak, és bizonyos, hogy Neptun megijedt, mert olyan sima volt a tenger, mint még soha, és senki sem fulladt bele.

Uri elismerően cöcögött.

Na aztán elment a császár meg a kísérete, és a híd ott maradt egy ideig, és sokan jöttek, hogy megnézzék, üzleti szempontból arany idő volt; háromezerhatszáz lépés volt oda és ugyanannyi vissza! (Az nem tesz ki huszonhat stadiont, gondolta Uri, mert az körülbelül huszonkétezer lépés.) Azért épült pedig e csodálatos híd, mert Thraszüllosz, az isteni Tiberius császár jósa azt mondta egyszer, hogy Gaius éppoly valószínűen kerül hatalomra, mint ahogy lóval átkel a Baiae-öblön. Hát hatalomra került, és még át is kelt, mondta a kocsmáros büszkén, s még azt is bevallotta, amikor Uri bort rendelt és ki is fizette, hogy a márványdombormű a híd Puteoli felőli végén állt, de ő, hogy baj ne érje, idehozta, és itt jó helyen van, itt van a legjobb helyen, mert a többi kocsmáros leszerelte a bódéját és elment.

Elég nagy marha lehet a császár, vonta le a következtetést Uri, és örült, hogy sose fogja látni, ahogyan Tiberiust se látta.

Ostiába érve megkísértette, hogy elidőzzön egy napot és megnézze Máté négy oszlopát, valahol a kikötőtől délre lehetnek elásva a homokban, vagy talán már épül is az imaháza és az oszlopok is állnak, de aztán lemondott róla, fontosabb, hogy mielőbb láthassa az apját. Bárkát talált, amely azonnal indult, bár szárított, tömbösített balzsamgyantát szállított. Uri arra gondolt: nem jó előjel ez, de aztán vállat vont, és azzal hajózott fel a Tiberisen Rómába. Állt a bárka elején, orrából a szél kiverte a balzsam rémes illatát, hunyorgott, a vedlett köpenyt szorosabbra húzta magán, hűvös volt az idő, elszokott a hidegtől a csaknem három év alatt. Amikor feltűntek Róma dombjai, váratlanul örömöt és diadalt érzett.

Nem Alexandriát kell meghódítani, hanem Rómát.

Nem tudta, miképpen, nem tudta, mi célból, de úgy érezte, hogy immár tapasztalt, felnőtt férfiként minden jót és szépet elérhet, előtte áll az egész élet, amely miért ne lehetne csodás. Gyanakodott persze, hogy ezt nem is ő kívánja annyira, csak a lelke, amely nincs meg örömteli vágyakozás nélkül, de a gyomra olyannyira jókedvűen ficánkolt a bordái között, ahogyan még sohasem.

A Túlnan elhanyagolt, penészedő dokkjai között kötött ki a bárka, Uri örült, hogy hamar hazajut.

Délutánra járt, a parton bűzlöttek a nagy bőrraktárak, mint mindig; egyszer, gyerekként azt mondta az apjának, hogy ő cipőkészítő akar lenni, mert sok zsidó foglalkozott ezzel, de József tiltakozott: alantas mesterség, mert büdös, és a cserzéstől tönkremegy az ember keze. Uri csodálkozva ballagott az ismert úton az ismert házak között. Itt nem változott semmi. Itt az emberek nyilván nem tapasztaltak meg semmi újat azóta, hogy ő elment. Ők talán észre sem vették, hogy eltelt két év és tíz hónap. Pedig mi minden történt ezalatt! Például tönkrement Alexandria és vele ami az emberekben nagy és szép és büszke volt. De hát ezt Alexandriában sem sokan tudják, Rómában pedig feltehetőleg senki.

A Túlnan belső kapuja előtt megállt. Annyira változatlan volt a környék, hogy amit az úton átélt, egyszerre valótlannak tűnt, egyetlen éjszaka hosszú, zavaros, túl színes álmának. Megtapogatta az állát, sűrű, kemény szálú, vörhenyes szakállának szúrós tapintása megnyugtatta. Egyetlen éjszaka alatt nem nő ki az ember szakálla.

A belső udvar pocsolyáiban tocsogott óvatosan, a házak előtt dézsában mostak és a nyílt tűzhelyen főztek a nők, koszos, mezítlábas gyerekek szaladgáltak visongva és ijedten bámulták a jövevényt. Rozoga volt a házuk, Uri megállt, a házzal valami történt, ennyire nem volt rossz állapotban. Nem baj, van annyi pénze, hogy rendbehozza. Mélyet sóhajtott, félretolta a lelógó szőnyeget és belépett.

Nehéz, pállott szag csapta meg és homály. Egyetlen mécses égett odabent füstölögve, mint mindig.

Nagy testű, kendővel takart fejű asszony állt háttal a szobában a dézsa fölé hajolva, jobboldalt pedig, az ő zugában valaki hevert a földön. Az asszony megfordult és ránézett.

De csúf nő az anyám, Istenem!

– Megjöttem – mondta Uri.

Az asszony állt, lúgtól kimart karjait vakarta, a zugban feltápászkodott az álmos nagyobbik húga.

– Apám hol van? – kérdezte Uri.

Az asszony a kezét tördelte, a húga feltápászkodott, rácsimpaszkodott, törleszkedett hozzá, nyomakodott, összenyálazta, szipogott.

– Fiam – mondta Sára ünnepélyesen és szigorúan –, apádat és kishúgodat elvette az Úr.

Sokat gyakorolhatta.

•

Egyedül ment ki a temetőbe. Esett az eső, hideg szél fújt, a vállai és a térdei sajogtak. Anyja bérmosást vállalt, a húga bevásárlásra ment az ő tesserájával, mint apjuk halála óta mindvégig, két és fél éve már.

Uri megállt a tufadombba vájt temető bejáratában, ahol apjával ácsorgott együtt sok-sok éve, mikor még azt remélték, hogy Uri az elhunyt Fortunatus helyébe léphet az imaházban. Aztán Honoratus fia lett a grammateus, és az is meghalt. Hogy is hívták azt a fiút? Gaudentius! Hát, nem sok örömre született ő sem.

Uri felcsuklott, próbálta elnyomni a sírást. Aztán lement a lépcsőkön, belépett a kapun. Jobbra nyílt a temetőőr vályogkalyibája, mécsesek égtek benne. Az ezüst menórában, nem lévén ünnep, nem égtek a gyertyák. Az álmából felvert őr pergamenlapokban keresgélt hosszasan, Uri segített neki hat asszal. Végre meglett a sír, az őr kiteregette a temető alaprajzát és megmutatta, merre menjen Uri a katakombában. Újabb négy asért vékony fáklyát is gyújtott, a kezébe nyomta és visszafeküdt a lócájára.

…

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto-facebook
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Dávid Anna
Borító Szüts Miklós

ISBN 978-963-14-3276-3

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0