Borítószöveg

Két évvel Sárosi Kata kivégzése után a rossz nyelvek miatt Felícia családjának nincs maradása Esztergomban. Budára költöznek, ott próbálnak új életet kezdeni. Kis budai pékségük hamar sikeres lesz, és úgy tűnik, Sárosiékra ismét rámosolyog a szerencse.

Felícia a helyi mendemondákból értesül, hogy a hírhedt és titokzatos Gellért-hegyen egy valódi boszorkány lakik. A lány meg is találja Borcsa nénét, és később titokban feljár hozzá, hogy kitanulja a kuruzslás veszélyes mesterségét.

Ám közben sehogyan sem tudja kiverni a fejéből Karvaly Gábort, az esztergomi főbíró fiát. Egy nap megkéri a boszorkányt, hogy valamilyen szerelmi varázslással segítsen neki magához édesgetni az ifjút…

Mágia, bűbáj, boszorkányság. Fábián Janka Kiből lesz a boszorkány? című e-novellájának folytatásából Sárosi Felícia kalandos és fordulatos életének újabb epizódját ismerhetjük meg. Kizárólag e-könyvben!

Fábián Janka

A Gellért-hegy titka

Fábián Janka

A Gellért-hegy titka

Sárosi Felícia történetei 2.

Libri Kiadó

Budapest

© Fábián Janka, 2015

Kiadja a Libri Könyvkiadó, Budapest, 2015

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-310-633-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Dettre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A bárka enyhén ingott a lábam alatt, ahogyan a nyikorgó fapallóról a fedélzetére léptem. A Dunán hűvös szellő fújt, ezért fázósan összehúztam a mellemen a kendőmet. A szívem az izgalomtól hevesen vert… szomorú is voltam, de az előző napokban már mind elsírtam a könnyeimet. Nehéz volt a búcsú, de túl voltunk rajta. Mostanra már több volt a várakozás a lelkemben, mint a bánat. Hiszen még fiatal voltam, alig tizenhét esztendős, és ebben az életkorban új életet kezdeni inkább örömteli esemény, mintsem gyászos.

A szüleimen viszont jól láttam, hogy emészti őket a szomorúság. Anyám folyton vörösre sírt szemét törölgette a keszkenőjével, vagy ha az nem volt a keze ügyében, a köténye szegélyével. Apám nem sírt – legalábbis amikor láttuk sohasem –, de az ábrázata még a szokottnál is komorabb volt, és a szemöldöke között az árok még sokkal mélyebb lett a napokban.

Pár hónapja hozta meg azt a régóta halogatott döntést, hogy végül mégiscsak elhagyjuk a szülővárosunkat. Örökre. Ő legalábbis ezt mondogatta: Ha egyszer innét elmegyünk, soha többé nem térünk vissza.

Talán ezért is várt ennyi ideig a költözéssel.

Most azonban már nem volt visszaút. A családunk büszkeségét, a régi pékműhelyt és a házat eladtuk, az ingóságainkat, a ruhákat, edényeket, sütőformákat, az asztalokat, székeket, almáriumokat, apám könyveit, a roskadásig telipakolt ládákat társzekerekre rakodták az apám által felfogadott fuvarosok és a saját legényeink, inasaink, akik közül néhányan nem is titkoltan ugyancsak sírtak. Siratták a Mestert – apámat, a szigorú pékmestert, akinek hamar eljárt a keze, de akitől megtanulhatták a mesterség minden csínját-bínját, és aki kosztot, néha kvártélyt, megélhetést biztosított nekik.

Most ezt mind elveszítették.

Én is sokat sírdogáltam az utóbbi időben. Különösen miközben csomagoltunk. A törékeny edényeket, cserepeket rongyokba tekertük, mielőtt a ládákba rendeztük volna őket, szépen, óvatosan, nehogy az úton összetörjenek. A ruháinkat, fehér- és ágyneműket mind kimostuk, megszárítottuk, simára mángoroltuk, összehajtogattuk, és kis levendula- meg rozmaringcsokrokat tettünk közéjük, hogy jó szagúak maradjanak.

Sokáig tartott a munka – az ember nem is hitte volna, mennyi kacat felgyűlik egy ilyen egyszerű otthonban is, mint a mienk. Sok felesleges dolgot kihajigáltunk. Összehordtuk őket az udvar közepére, azután meggyújtottuk. Én ekkor sírtam csak igazán – a tűz eszembe juttatta a két esztendővel ezelőtti máglyát, ami a nagynénémet, a szép Sárosi Katát elemésztette. Úgy vélem, anyámnak is hasonló gondolatai támadhattak a lángokat nézve, de szólni nem szólt erről semmit. Csak tarkón legyintett, és rám rivallt, hogy ne tátsam a számat, amikor még mindig annyi munka van a költözés körül… No de nem is bántam, hogy ott kellett hagynom a kicsi máglyánkat, amin mintha a régi életünk égett volna el.

Sajnáltam is én ezt, meg nem is.

Az már régóta nyilvánvalóvá lett, hogy Esztergomban immár nincsen maradásunk. Apám testvérhúgát két esztendeje boszorkánysággal vádolták, majd egy pör során mindenféle babonaságot, csúfságot fogtak reá, minek a végén megégették. Mi akkor megúsztuk a súlyosabb vádakat, vélem, Kata néne jóvoltából is, aki még a tortúra során sem volt hajlandó ránk – a családjára – vallani. Isten áldja meg ezért haló porában is!

Utána egy ideig úgy tetszett, nyugtunk lesz. Kivált, hogy Kata még azelőtt megholt, hogy a lángok elérték volna, és ezt sokan úgy értelmezték, hogy bizonnyal mégis ártatlan lehetett… az Úr, lám, megkegyelmezett neki, megmentette a legszörnyűbb kínhaláltól. De csak egy darabig szűnt a pletyka, a sugdosás. Kata öreg özvegye, Hack Mihály, a gazdag fogadós ellenünk is bosszút esküdött, nem elégedett meg azzal, hogy a feleségét elpusztította. Ellenünk ugyan nem tudott tanúkat felhajtani vagy vádakat felhozni, mint Kata ellen, de mindenfélét híresztelt, és ebben sokak a segítségére voltak.

Először is a gyámoltalan, vaksi nagyanyámat vették a szájukra. Hogy – úgymond – ő volt az igazi boszorka, Katát is ő tanította ki. Az már igaz, hogy mindig is gyógyító, oldó-kötő asszonyság hírében állt… de ez már régen volt. A halála előtt, ami a múlt esztendőben következett be, már nem vajákoskodott. A Katával történtek előtt néha még megmutatott nekem ezt-azt, magyarázta, melyik fű-fa mire való, de utána… már fogóval sem tudtam volna semmit kihúzni belőle. Pedig próbáltam faggatni, már csak azért is, mivel az a sejtelmem támadt, hogy énbennem is megvannak a boszorkánysághoz kellő tulajdonságok. De az öreganyám mintha a vaksága mellett meg is némult volna. Csak a fejét rázta, és ha nagyon makacskodtam, meg is legyintett.

– Ne üsd bele az orrodat olyasmibe, ami nem reád tartozik – ripakodott rám, tőle szokatlanul erélyesen. – Még hogy boszorkány! Micsoda? Egy kis ostoba, veres hajú csúfság vagy te, nem egyéb. Még ha boszorkány lennél is… az lenne csak púp a hátunkon. No eridj dolgodra, meg ne lássalak ma már!

Valahogy így… De aztán a halálos ágyán mégiscsak magához hívatott, és úgy, hogy senki más ne hallja, ezt súgta:

– Emlékezz, mi történt Kata nénéddel. Ne hívd ki magad ellen a sorsot! Megvan benned az erő… és az ész is. Használd ezt jól, és főleg okosan. Ne engedd, hogy ellened fordítsák! Te fordítsd mások javára, de ne kérkedj véle. Ez volt ugyanis a Katánk veszte… Túl szép volt, túl büszke, és imigyen túl sok irigyet szerzett. Te nem vagy szép, Lici lányom, de ezért ne bánkódj. Ennek csak hasznát látod majd.

Ekkor – úgy emlékszem – kérdezni próbáltam, mit is akart ezzel mondani. Hát mégis boszorkány lennék, ahogyan azt sejtettem? De nem felelt. Csak megfogta a kezemet, és én hirtelen megint csak éreztem azt a furcsa erőt, amit a Kata megégettetésekor. Mintha megint átáramlott volna belém. Még csak ennyit mondott, már elhaló, reszketeg hangon:

– Az a kötésed megvan-e még?

Én először nem értettem, mire gondolt, de aztán eszembe jutott. Szép Gábris haja, a madzagba fonva, közepén egy csomóval, amit még Katától kaptam, és amit azóta őrizgettem. Most is a kötényem zsebében lapult, de most már cseppet sem féltem tőle. Sokszor meg is feledkeztem róla… Gábrist pedig azóta, hogy a határban egyszer elkapott, és kérdőre vont, nem láttam többé. A városból is eltűnt.

– Ha békét akarsz a lelkednek, és annak az ifjúnak, hát hajítsd el. Vagy még jobb, ha elégeted! És többé nem is gondolsz rá. Kivéve…

– Kivéve? – kérdeztem, miután vártam kicsit, de nem folytatta.

– Kivéve, ha szereted. És ha ő is szeret. Akkor úgyis mindegy… Ha az van megírva, hogy az utatok egyesüljön, hát mit számít az a kicsinyke darab zsineg a hajával! Akkor mindegy, hogy elhajítod-e, vagy sem. De úgy érzem, még bajod lehet ebből, te leány…

Ismét elhallgatott. Még meg akartam kérdezni, öreganyám honnan tudott a madzagról, de behunyta a szemét, és az arcára mintha szürke fátyol hullt volna. Én pedig láttam rajta, hogy úgyis hiába kérdezném.

Egy fertályóra múlva pedig halott volt.