BORÍTÓSZÖVEG

Mexikó déli részén, Guerrero állam dzsungel borította vidékein, ahol a mákföldeket, marihuánaültetvényeket és a lakosságot helikopterről permetezik gyomirtóval, minden lány „fiúnak születik” – nehogy elrabolják a drogbárók lelketlen pribékjei. Még biztosabb üregeket ásni, és oda rejtőzni, ha a távolban felzúgnak a luxusterepjárók… ám a legtöbbjük így is a kartellek fogságában végzi.

Ladydi, az Elveszett lányok országának tizenhat éves főszereplője „megússza”. Legalábbis túléli, és elmeséli, hogyan telt a veszélyes idő a hegyi faluban, ahonnan minden férfi elmenekült, hogy átszökve a határon az Egyesült Államokban keressen magának elviselhető életet. Elmeséli, hogyan került ártatlanul Mexikóváros legnagyobb női börtönébe, és milyen sorsokat cipelnek az ott élő fiatal nők.

Jennifer Clement lehengerlő regényében a szépirodalom erejével mutatja meg, hogy a drogbárók uralta vadonban is létezik barátság, van szolidaritás, és az emberi szeretet feltárhatja a remény útjait.

Libri Kiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jennifer Clement: Prayers for the Stolen.

London, 2014, Hogarth.

Fordította Mesterházi Mónika

Copyright © Jennifer Clement 2014

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2014

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Rajka Mária

Borítófotó © Irene Lamprakou/Trevillion Images

Második kiadás

ISBN 978-963-310-521-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dávid Anna

Olvasószerkesztő Györke Mária

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Richardnak és Sylviának

ELSŐ RÉSZ

Egy

Most elcsúfítunk, mondta anyám. Füttyentett. A szája olyan közel volt, hogy teleköpködte a nyakamat. Éreztem a sör szagát. A tükörben figyeltem, ahogy a faszenet mozgatja az arcomon. Mocsok egy élet, súgta.

Ez az első emlékem. Egy régi, repedt tükröt tartott az arcom elé. Úgy ötéves lehettem. A repedéstől olyan lett az arcom, mintha kettétört volna. Mexikóban a maximum, amit elérhetsz, hogy csúnya lány vagy.

A nevem Ladydi García Martínez, barna a bőröm, barna a szemem, és barna gyapjas hajam van, pont úgy nézek ki, mint bármelyik ismerősöm. Gyerekkoromban anyám fiúnak öltöztetett, és Boynak is nevezett.

Mindenkinek elmondtam, hogy fiú született, mondta.

Ha lány lennék, elrabolnának. Elég lenne, ha a drogkereskedők meghallanák, hogy van valahol egy csinos lány, már száguldanának is fel a földjeinkre egy fekete Cadillac Escalade-ban, és vinnék a lányt.

A tévében láttam lányokat szépítkezni, fésülködni, a hajukat rózsaszín szalaggal befonni meg sminkelni, de nálunk ilyesmi soha nem fordult elő.

Lehet, hogy ki kell ütnöm a fogaidat, mondta anyám.

Ahogy idősebb lettem, a fehér zománcot sárga vagy fekete kihúzóval dörzsöltem be, hogy úgy nézzen ki, mintha rothadna.

A piszkos szájnál nincs undorítóbb, mondta Anya.

Paula anyjának jutott eszébe, hogy megássuk az üregeket. Velünk szemben lakott, neki is volt egy kis háza és egy papajáskertje.

Anyám azt mondta, hogy Guerrero állam kezd egy nyúltelepre hasonlítani, mindenütt fiatal lányok bujkálnak.

Ahogy valaki meghallotta egy közeledő luxusterepjáró hangját, vagy meglátott egy fekete pontot a távolban, esetleg két vagy három fekete pontot, minden lány rohant az üregekbe.

Ez Guerrero államban volt. Azon a forró tájon, ahol gumifák, kígyók, leguánok és skorpiók élnek, az a halványsárga, átlátszó skorpió, amit nehéz meglátni, viszont halálos. Guerreróban több a pók, mint bárhol a világon, ebben biztosak voltunk, és a hangya is. Vöröshangya, amitől feldagad az ember karja, olyan lesz, mint egy láb.

Mi itt azzal büszkélkedünk, hogy a világ legdühösebb és legkegyetlenebb népe vagyunk, mondta Anya.

Mikor megszülettem, anyám bejelentette a szomszédoknak és a piacon, hogy fiú született.

Hála Istennek, fiú született!, mondta.

Igen, hála Istennek és a Szűz Máriának, felelte mindenki, bár senkit nem vert át. A mi hegyünkön kizárólag fiúk születtek, és némelyikük tizenegy éves kora körül lánnyá változott. Aztán ezeknek a fiúknak még csúnya lányokká is kellett változniuk, és időnként földbe vájt üregekbe bújniuk.

Olyanok voltunk, mint a nyulak, mikor elbújnak a mezőn az arra kóborló éhes kutya elől, amelyik be sem tudja csukni a száját, és a nyelvén érzi a bundájuk ízét. A nyúl toppant a hátsó lábával, a vészjelzés végigfut a talajon, és riasztja a telep többi nyulát. A mi környékünkön nem működött a figyelmeztetés, mert szétszórva éltünk, messze a többiektől. De folyton résen voltunk, próbáltuk megtanulni, hogy nagyon távoli dolgokat is meghalljunk. Anyám lehajtotta a fejét, behunyta a szemét, és koncentrált, hogy kifüleljen egy motort vagy azt, ahogy a madarak meg a kisebb állatok szétrebbennek egy kocsi közeledtére.

Soha senki nem jött vissza. Egyetlen elrabolt lány sem tért vissza soha, még egy levelet se küldött senki, mondta anyám, egy levelet sem. Egyetlen lány sem, csak Paula. Ő egy évvel azután, hogy elvitték, visszajött.

Végighallgattuk, ahogy az anyja újra meg újra elmesélte, hogyan rabolták el. Aztán egy nap Paula hazajött. Hét fülbevalója volt, egymás után kapaszkodtak a bal füle peremén, kék-sárga-zöld kövek egyenes vonalban, és a csuklóján egy kígyózó tetoválás ezzel a felirattal: Kannibál Babája.

Paula egyszerűen végiggyalogolt az autópályán, aztán a földúton a házukig. Lassan ment, lefelé nézett, mintha kavicsokat követne egészen hazáig.

Nem, mondta anyám. Nem kavicsokat követett, az a lány az utat szimatolta a házukig, az anyjáig.

Paula bement a szobájába, lefeküdt az ágyra, amin még mindig ott hevert néhány plüssállat. Egyetlen szót sem szólt arról, mi történt vele. Csak annyit hallottunk, hogy az anyja üvegből eteti, tejesüveget adott neki, konkrétan az ölébe ültette, és cumisüvegből etette. Paula tizenöt éves volt, mert én tizennégy. Az anyja vett neki Gerber-féle bébiételt, és egyenesen a szájába kanalazta egy kis fehér műanyag kanállal, amit a benzinkútnál az OXXO boltban kapott a kávéhoz, az autópálya túloldalán.

Láttad? Láttad Paula tetoválását?, kérdezte anyám.

Igen. Miért?

Ugye tudod, mit jelent? Tartozik valakihez. Jézus, Máriának és Istennek fia és minden angyal a mennyben, segítsetek mirajtunk!

Nem, nem tudtam, mit jelent. Anyám nem akarta kimondani, később mégis megtudtam. Azon tűnődtem, hogy lehet, hogy valakit egy kis hegyi kunyhóból elrabol egy borotvált fejű drogkereskedő, akinek a fél kezében gépfegyver van, a hátsó zsebében egy szürke gránát, aztán a végén úgy adják el, mint egy csomag darált marhahúst.

Lestem Paulát. Beszélni akartam vele. Már nem lépett ki az ajtón, de ő volt a legjobb barátnőm Marián és Estefanin kívül. Azt akartam, hogy újra nevessen, és emlékezzen arra, amikor vasárnap fiúruhában mentünk templomba, és engem Boynak hívtak, őt Paulónak. Emlékeztetni akartam, amikor a szappanoperás magazinokat lapoztuk, mert szerette nézegetni a tévésztárok csinos ruháit. És tudni akartam, mi történt.

Azt mindenki tudta, hogy mindig is ő volt a legszebb lány Guerrero innenső részén. Azt mondták, Paula még az acapulcói lányoknál is szebb, ami nagy bók, mert bármi, ami feltűnő volt vagy különleges, az mind Acapulcóból származott. Úgyhogy híre ment.

Paula anyja rongyokkal tömte ki a lánya ruháit, hogy kövérnek tűnjön, de mindenki tudta, hogy Acapulco kikötőjétől nem egész egy órára van egy lány, aki egy kis birtokon él az anyjával meg a három csirkéjükkel, és szebb, mint Jennifer Lopez. Csak idő kérdése. Hiába találta ki Paula anyja, hogy a lányok bújjanak földbe vájt üregekbe, amit meg is tettünk, a saját lányát nem tudta megmenteni.

Egy évvel azelőtt, hogy Paulát elrabolták, volt egy figyelmeztető jel.

Kora reggel történt. Paula anyja, Concha, épp szétmállott tortillával etette a három csirkét, amikor motorhangot hallott az út felől. Paula még az ágyban volt, mélyen aludt. Tisztára mosott arccal aludt, a haját hosszú fekete fonatba fonta, ami éjszaka a nyakára kunkorodott.

Egy régi póló volt Paulán. Leért a térde alá, fehér pamut, és az elejére sötétkék betűkkel az volt írva, hogy Csodakenyér. És rózsaszín bugyi volt rajta, ami anyám szerint rosszabb, mint ha meztelen lett volna!

Paula mélyen aludt, mikor a narkós berontott a házba.

Concha azt mondta, épp a csirkéket etette, azt a három hasznavehetetlen csirkét, akik egész életükben egy tojást se tojtak, mikor meglátta, hogy a homokszínű BMW közeleg a keskeny földúton. Egy pillanatra azt hitte, hogy egy bika vagy az acapulcói állatkertből elszabadult vadállat, mert nem számított rá, hogy egy világosbarna kocsi közelít felé.

Mikor arra gondolt, hogy jönnek a narkósok, mindig fekete luxusterepjárót képzelt el füstüveg ablakkal, ami elvileg törvényellenes, de mindenki olyat csináltatott, hogy a rendőrök ne tudjanak benézni. Ezek a négyajtós, fekete ablakos fekete Cadillac Escalade-ok, tele narkósokkal meg gépfegyverekkel olyanok voltak, mint a trójai ló, legalábbis anyám mindig ezt mondta.

Honnan hallott anyám Trójáról? Egy mexikói nő, aki egyedül él a lányával a guerrerói vidéken, Acapulcótól alig egy órára kocsival, és négy órára öszvérrel, honnan tudhat bármit Trójáról? Egyszerű. Apám egyetlen dolgot hozott neki, amikor visszajött az Egyesült Államokból, egy kis parabolaantennát. Anyám függő lett, történelmi dokumentumfilmeket és Oprah talkshow-ját nézte. A házunkban Oprah-nak ugyanúgy oltára volt, mint a Guadalupei Szűzanyának. Anyám nem Oprah-nak hívta. Ezzel a névvel nem tudott mit kezdeni. Úgyhogy Operának hívta. Opera így, Opera úgy.

A dokumentumfilmeken meg Oprah-n kívül A muzsika hangját is vagy százszor megnéztük. Anyám folyton résen volt, mikor tűzik műsorra valamelyik csatornán.

Ahányszor Concha elmesélte, mi történt Paulával, a történet mindig kicsit más volt. Úgyhogy sosem tudtuk meg az igazat.

A drogkereskedő, aki bement a házba, mielőtt Paulát elrabolták, csak jól meg akarta nézni. Megnézni, hogy igaz-e, amit beszélnek. Igaz volt.

Más volt a helyzet, amikor Paulát elrabolták.

A hegyen nem éltek férfiak. Mintha olyan helyen élne az ember, ahol nincsenek fák.

Mintha az embernek fél karja lenne, mondta anyám. Nem, nem, nem, helyesbített. Olyan helyen élni, ahol nincsenek férfiak, olyan, mint álmok nélkül aludni.

A férfiak átkeltek a folyón az Egyesült Államokba. Bemártották a lábukat a vízbe, derékig gázoltak, de mire átértek a túloldalra, halottak voltak. Abban a folyóban lerázták az asszonyukat, a gyerekeiket, és besétáltak a hatalmas nagy Egyesült Államok temetőjébe. Anyámnak igaza volt. Küldtek pénzt, egyszer-kétszer visszajöttek, aztán annyi. Úgyhogy a mi földünkön csak egy rakás nő volt, dolgoztunk, és próbáltunk felnőni. Nem volt más férfi, mint akik a luxusterepjárókban éltek, motorbiciklin ültek, és a semmiből tűntek fel a vállukról lógó AK-47-essel, egy zacskó kokainnal a farzsebükben, meg egy csomag piros Marlboróval a mellényzsebükben. Ray-Ban napszemüveget hordtak, és nem volt szabad belenéznünk a szemükbe, soha nem láttuk az apró fekete pupillájukat, a tudatuk kapuját.

A hírekben egyszer hallottuk, hogy elraboltak harmincöt gazdát, akik épp arattak a földön, amikor valami férfiak három nagy teherautóval odahajtottak, és elvitték őket. Az emberrablók rájuk szegezték a fegyverüket, és megmondták, hogy szálljanak fel a teherautókra. A gazdák egymáshoz préselve álltak, mint a marhák. Aztán két-három hét múlva hazamehettek. Figyelmeztették őket, hogy ha elmesélik, mi történt, megölik őket. Mindenki tudta, hogy azért vitték el őket, hogy leszüreteljék valahol a marihuánatermést.

Ha az ember hallgat valamiről, akkor az nem is történt meg. Valaki végül ír róla egy dalt, az biztos. Amiről elvileg nem lenne szabad tudni vagy beszélni, az végül egy dalban köt ki.

Valami elmebeteg biztos ír ezekről az elrabolt gazdákról egy dalt, és megöleti magát, mondta anyám.

Hétvégén anyámmal mindig bementünk Acapulcóba, mert ott takarított egy gazdag családnál, akik Mexikóvárosban laktak. A család havonta pár hétvégét töltött a nyaralóban. Évekig autóval érkeztek, de aztán vettek egy helikoptert. Jó pár hónapba telt, mire a felszállóhelyet megépítették a birtokon. Először a medencét kellett betemetni és betakarni, aztán az új medencét is arrébb költöztetni pár méterrel. A teniszpályát is áthelyezték, hogy a felszállóhely minél messzebb legyen a háztól.

Apám is Acapulcóban dolgozott. Mielőtt elment Amerikába, pincér volt egy szállodában. Párszor visszajött Mexikóba, hogy meglátogasson minket, de aztán többet nem jött. Mikor utoljára jött, anyám tudta, hogy most jött utoljára.

Most jött utoljára, mondta.

Hogy érted, Mama?

Nézz keményen az arcába: idd magadba, mert soha többé nem látod a papádat. Ez garantált. Garantált.

Szerette ezt a szót.

Mikor megkérdeztem, honnan tudja, hogy apám nem jön vissza, azt mondta, Csak várd ki a végét, Ladydi, csak várd ki a végét, meglátod, hogy igazam van.

De honnan tudod?, kérdeztem újra.

Lássuk, rájössz-e magad is, felelte.

Ez afféle vizsga volt. Anyám szeretett vizsgáztatni, és ilyen vizsgakérdés volt az is, hogy rájövök-e, apám miért nem jön haza többé.

Figyelni kezdtem apámat. Néztem, ahogy mindenfélét végez a kis házunk körül meg a kertben. Úgy követtem, mint egy idegent, aki ellophat valamit, ha elfordulok.

Egy éjszaka rájöttem, hogy anyámnak igaza van. Olyan hőség volt, hogy még a hold is melegítette a bolygónknak ezt a részét. Kimentem, odaültem apámhoz, aki ott cigarettázott.

Istenem, ez az egyik legforróbb hely a földön, mondta, miközben egyszerre engedte ki a cigarettafüstöt a száján és az orrán.

Átkarolt, és a bőre még az enyémnél is forróbb volt. Egymásba égtünk.

És akkor mondta.

Te meg a mamád túl jók vagytok nekem. Nem érdemellek meg titeket.

A vizsgán kiválóan megfeleltem.

A nyomorult, mondta anyám újra meg újra, évekig. A nevét nem mondta ki többet. Örökre a Nyomorult maradt.

A hegyen élőkhöz hasonlóan anyám is hitt a rontásban.

Fújja el a szél a szíve gyertyáját. Nőjön a köldökében óriási termesz, vagy egy hangya a fülében, mondta. Rágja le a péniszét egy féreg.

Aztán apám már a havi járandóságát sem küldte többet az Egyesült Államokból. Azt hiszem, túl jók voltunk a pénzére is.

Persze az Egyesült Államokból Mexikóba vezető pletykaút a legerősebb pletykavonal az egész világon. Ha az ember nem ismerte az igazságot, ismerte a pletykát, és a pletyka mindig sokkal-sokkal több volt az igazságnál.

Én a pletykát választom az igazság helyett, mondta anyám.

A pletyka, amelyik egy New York-i mexikói étteremből egy nebraskai mészárszékre, onnan egy ohiói Wendy’sbe, onnan egy floridai narancsligetbe, onnan egy San Diegó-i szállodába érkezett, aztán újjáéledve átkelt a folyón egy tijuanai bárba, egy Morelia melletti marihuánaültetvényre, egy acapulcói üvegfenekű hajóra és egy chilpancingói kantinba, végül feljött a földutunkon a narancsfánk árnyékába, úgy szólt, hogy apámnak másik családja van „odaát”.

„Ideát” volt a mi történetünk, de mindenki más története is.

Ideát egyedül éltünk a viskónkban a rengeteg tárgy közt, amit anyám évek alatt lopkodott össze. Tucatszám voltak tollaink, ceruzáink, sószóróink és szemüvegeink, és volt egy hatalmas nejlon szemeteszsákunk tele kis cukroszacskókkal, amiket az éttermekből lopott. Anyám soha nem jött ki egy vécéből úgy, hogy ne hozta volna el a papírt a táskájában. Nem nevezte lopásnak, de apám igen. Mikor még velünk lakott, és veszekedtek, azt mondta, egy tolvajjal él együtt. Anyám úgy vélte, csak kölcsönvesz, de én tudtam, hogy soha semmit nem ad vissza. A barátai is tudták, hogy mindent el kell dugniuk. Bárhova mentünk, mikor hazaértünk, kezdtek megjelenni a tárgyak a zsebeiből, a két melle közül, sőt a hajából is. Volt egy trükkje, hogy oda dugott mindenfélét. Láttam, ahogy apró kávéskanalakat meg spulni cérnákat húz elő a göndör sörényéből. Egyszer volt egy Snickers csokija, amit Estefaniéktól hozott el. A csokiszeletet feltolta a lófarka alá. Még a tulajdon lányától is lopott. Leszoktam róla, hogy bármire úgy gondoljak, mint a sajátomra.

Mikor apám elment, anyám, aki sosem tett lakatot a szájára, azt mondta, Az a Nyomorult! Elveszítjük a férfiakat, aztán AIDS-et kapunk tőlük, az amerikai kurváiktól, a lányainkat elrabolják, a fiaink elmennek, de én jobban szeretem ezt az országot, mint a lélegzetemet.

Aztán nagyon lassan kimondta a Mexikó szót, és megint, Mexikó. Mintha egy tányérról nyalná fel.

Anyám gyerekkorom óta folyton figyelmeztetett, mondjak imát valamiért. Mindig imát mondtunk. Imádkoztam felhőkért és pizsamákért. Imádkoztam villanykörtékért és méhekért.

Soha ne imádkozz szerelemért vagy egészségért, mondta Anya. Se pénzért. Ha az Isten meghallja, mi az, amit igazán akarsz, nem adja meg. Garantált.

Mikor apám elment, anyám azt mondta, Térdelj le, és imádkozz kanalakért.

Kettő

Csak az általános végéig jártam iskolába. Majdnem végig fiú voltam. Az iskolánk egy kis terem volt a domb alján. Némelyik évben nem is jelent meg tanár, mert féltek eljönni az országnak ebbe a végébe. Anyám azt mondta, az a tanár, aki ide akar jönni, nyilván drogkereskedő vagy elmebeteg.

Senki nem bízott senkiben.

Anyám azt mondta, mindenki drogkereskedő, a rendőrök is, naná, meg a polgármester, garantált, sőt még az a rohadt államelnök is egy narkós.

Anyámnak nem kellett kérdéseket feltenni, feltette ő maga.

Hogy honnan tudom, hogy az elnök drogkereskedő?, kérdezte. Engedi, hogy az a sok fegyver bejöjjön az Egyesült Államokból. Miért nem állítja a hadsereget a határra, miért nem állítja meg a fegyvereket, mi? Különben mit rosszabb kézbe venni: egy növényt, egy vadkendert, egy mákot vagy egy fegyvert? A növényeket Isten teremtette, a fegyvert viszont az ember.

Más barátom nem volt, csak az iskolai barátnőim. Elsőbe csak kilencen jártunk. A legjobb barátnőim Paula, Estefani és Maria voltak. Rövidre nyírt hajjal mentünk iskolába, fiúruhában. Mind, kivéve Mariát.

Maria nyúlszájjal született, úgyhogy a szülei nem aggódtak, hogy elrabolják.

Mikor anyám Mariáról beszélt, azt mondta, A nyúlszájas nyúl lejött a Holdról a mi hegyünkre.

Maria volt ráadásul az egyetlen köztünk, akinek bátyja volt. Miguelnek hívták, de mi csak Mike-nak. Négy évvel volt idősebb Mariánál, és mindenki kényeztette, mert ő volt a hegyen az egyetlen fiú.

Paula, mondtuk magunk közt, olyan, mint Jennifer Lopez, csak szebb.

Estefaninak volt a legeslegsötétebb bőre. Guerrero államban mind nagyon sötét bőrűek voltunk, de ő olyan volt, mint egy darab éjszaka, vagy egy ritka fekete leguán. Estefani magas és vékony is volt, és mivel Guerreróban senki nem volt magas, kiállt közülünk, mint a legmagasabb fa az erdőben. Olyasmiket is meglátott, amit én soha, még távoli dolgokat is, például az autópályán közeledő autókat. Egyszer meglátott egy kis fekete, piros és fehér csíkos kígyót, amelyik a fára tekeredett. Kiderült, hogy korallkígyó. Az ilyen kígyó ki akarja inni a tejet az alvó anya melléből.

Ha az ember Guerreróban nő föl, megtanulja, hogy ami piros, az veszélyes, úgyhogy tudtuk, hogy mérges kígyó. Estefani azt mondta, a kígyó egyenesen a szemébe nézett. Ezt csak Paulának, Mariának meg nekem mondta el, csak mi hármunknak (a három legjobb barátnőjének), mert tudta, hogy azt jelenti, meg van átkozva. És meg is volt, mintha a kígyó gonosz tündér lett volna varázspálcával, és azt mondta volna, az álmaid sosem válnak valóra.

Mikor Maria nyúlszájjal született, mindenki megdöbbent. Az anyja, Luz, bent tartotta a lányát a házban, az apja meg kiment az ajtón, és többé nem jött vissza.

Anyám szerette mindenkinek megmondani, hogy mit csináljon. Ahelyett, hogy a maga dolgával törődött volna. Úgyhogy átment Mariáékhoz, hogy jól megnézze a babát. Csak onnan tudom ezt a történetet, mert anyám többször is elmesélte. Megnézte a kis Mariát, ahogy Luz karjában aludt, egy kis fátyollal letakarva. Fölemelte a ruhát, és megnézte.

Kifordítva született, mint egy kifordított pulóver. Egyszerűen vissza kell fordíttatnod, mondta Anya. Megyek, és bejegyeztetem a klinikán.

Anyám megfordult, leballagott a hegyen, busszal elment a chilpancingói klinikára, és bejegyeztette Maria születését. Ez azért kellett, hogy a helyi klinikákon tudják, melyik vidéki gyereknek van ilyen operációra szüksége. Pár évente jöttek orvosok Mexikóvárosból, és ingyen operáltak, de a betegeket már a születésükkor be kellett jegyeztetni.

Nyolc évbe telt, mire egy csapat orvos eljött Chilpancingóba. Egy katonai konvoj jött velük, hogy megvédjék őket a drogkereskedőkkel való összetűzéstől. Persze addigra már megszoktuk Maria arcát. Ezért néhány barátnője nem is akarta, hogy megoperáltassa magát. Azt akartuk, legyen boldog és normális, de a kifordított arca miatt félni kezdtünk az istenektől, tudatosult bennünk, hogy rettentő büntetések léteznek, arra gondoltunk, valami elromlott az ismerőseink varázskörében. Maria mitikus lett, mint egy aszály vagy egy árvíz. Az Isten haragjának példája. Hogy hozhatná helyre ezt a haragot egy orvos?, kérdeztük. Maria belakta a mítoszt, sőt kezdett úgy tűnni, mintha kőből lenne.

Mi úgy gondoltuk, Maria erős. Anyám sosem gondolta, hogy ez erő.

Valami balesetre vágyik, és meg is fogja találni, mondta Anya.

Estefani, Paula meg én úgy éreztük, hogy Mariával már megtörtént a legrosszabb, és ezért nem fél semmitől, még a kígyótól sem, amit Estefani látott meg a fán. Maria felkapott egy hosszú botot, és addig piszkálta a kígyót, amíg a földre nem esett. Estefani, Paula meg én sikoltva léptünk hátra, de Maria odahajolt, fölkapta, és a hüvelyk- meg a mutatóujja közé csippentette.

Nézte a kígyót, és azt mondta, Na, ha szerinted ronda képed van, hát nézd meg az enyémet!

Hagyd abba, hagyd abba, mondta Paula. Meg fog marni!

Te hülye, pont azt akarom, mondta Maria, és ledobta a kígyót.

Mindenkit hülyének hívott. Ez volt a kedvenc szava.

Egyszer, hétéves koromban mentünk haza Mariával az iskolából. Általában mind együtt jöttünk el, és az autópályánál találkoztunk az anyánkkal, aztán elágaztunk, ki-ki a háza felé. Most, nem emlékszem, miért, egyedül voltunk Mariával. Már majdnem véget ért az iskolaév, és szomorúak voltunk, mert a tanárunk, aki egy évre jött Mexikóvárosból, készült elmenni, és szeptemberre új önkéntest kaptunk. Vidéken az emberek a városi önkéntesekre szorultak. Önkéntes tanárokat, szociális munkásokat, orvosokat, nővéreket kaptunk. Ez a kötelező szakmai gyakorlatuk része volt. Egy idő után megtanultuk, hogy ne kötődjünk túlzottan ezekhez az emberekhez, akik, ahogy anyám mondta, úgy jönnek-mennek, mint az ügynökök, és semmi mást nem akarnak eladni, csak azt a szót, hogy kell.

Nem szeretem azokat, akik messziről jönnek, mondta. Fogalmuk sincs, kik vagyunk, csak azt mondják, ezt kell csinálni meg azt kell csinálni, ezt kell csinálni meg azt kell csinálni. Én talán bemegyek a városba, és megmondom nekik, hogy az egész bűzlik, és talán megkérdezem, hogy Hé, hol van a fű, és mióta sárga az ég? Tisztára, mint az a kurva Római Birodalom.

Nem tudtam, ezt hogy érti, de tudtam, hogy a római történelemről néz egy sorozatot.

Mentünk egyedül Mariával, július volt. Emlékszem a hőségre és a szomorúságunkra, hogy elmegy a tanárunk. Nagyon párás volt az idő, a testem hervadozott. Annyira nyirkos volt minden, hogy a pókok a levegőben tudtak hálót fonni, és járás közben el kellett söpörnünk a hálókat meg a hosszú, laza fonalakat az arcunkból, és csak reméltük, hogy nem esett a hajunkba vagy a blúzunkba pók. Az a fajta nedvesség volt, amitől a leguánok és a gyíkok félárbocra eresztik a szemüket, és még a rovarok is alszanak. És olyan hőség is volt, hogy a kóbor kutyákat a víz reményében lehajtotta az autópályára, és a véres tetemeik tarkították a fekete aszfaltot a hegyünktől egészen Acapulcóig.

Akkora hőség volt, hogy Mariával leültünk egy kőre, miután megvizsgáltuk, nincs-e alatta skorpió vagy kígyó, és egy kicsit megpihentünk.

Egy fiú sem fog soha szeretni, és ennyi. Nem is érdekel, mondta. Nem akarom, hogy bárki babráljon az arcommal. Anyám azt mondta, egy fiú sem akar majd megcsókolni.

Megpróbáltam elképzelni a csókot, a másik ajkat az ő tépett ajkán, a másik nyelvet a tépett szájában. Megkérdeztem, ez azt jelenti-e, hogy soha nem lesz gyereke, és azt mondta, az anyja szerint soha nem fog férjhez menni, és gyereket szülni, mert egyetlen férfi sem akarja majd szeretni.

Nem is akarom, hogy szeressenek, mondta Maria, úgyhogy kit érdekel?

Maria, én sem akarom, hogy szeressenek. Kinek kell az? Szerintem a csókolódzás undorító lehet.

Megfordult, vadul rám nézett, és arra gondoltam, mindjárt leköp vagy megüt, de abban a pillanatban belém szeretett.

Maria azért nézett rám vadul, mert itt mindenki vad. Tulajdonképpen egész Mexikóban tudják, hogy aki Guerreróból származik, az csupa harag, és van olyan veszélyes, mint az a fehér, átlátszó skorpió, amelyik az ágyban, a párna alatt rejtőzik.

Guerreróban a hőség, a leguánok, a pókok, a skorpiók uralkodnak. Az élet nem ér semmit.

Anyám mindig azt mondta, Az élet nem ér semmit. A régi, híres dalt idézte, mintha valami ima lenne, Ha holnap megölsz, megölhetsz már ma is.

Ezt aztán ugyanannak a dolognak mindenféle új változatává fordította. Egyszer hallottam, hogy azt mondja apámnak, Ha holnap elhagysz, elhagyhatsz már ma is.

Tudtam, hogy apám nem jön vissza. De rendben volt, mert akkor anyám tényleg megtette volna. Megfőzte volna azt a pörköltet körömből, köpésből, kitépett hajból. Menstruációs vérrel akarta összekeverni, meg zöld chilivel és csirkével. Megadta a receptet is. Nem papíron, de elmondta, hogy kell megcsinálni.

Mindig te legyél a szakács, mondta. Ne hagyd, hogy más főzzön rád.

Ez a körömből, köpésből, menstruációból és kitépett hajból főtt pörkölt nagyon jóízű lett volna. Anyám jól főzött. Tiszta szerencse, hogy apám nem jött vissza. Anyám élesre fente a machetéjét.

Azt mondta, hisz a bosszúban. Ez fenyegetés volt a fejem felett, de lecke is. Tudtam, hogy nekem sem fog semmit megbocsátani, de engem is arra tanított, hogy ne bocsássak meg senkinek. Azt mondta, ezért nem jár már templomba, bár vannak szentjei, akiket tisztel, de nem tetszik neki ez az egész megbocsátósdi. Tudtam, hogy a napja nagy részét azzal tölti, hogy kigondolja, mit csinálna apámmal, ha egyszer hazajönne.

Figyeltem, ahogy anyám a füvet vágja a machetéjével, vagy fejbe dob egy leguánt egy nagy kővel, vagy lekaparja a tüskéket az agávéról, vagy kézzel kitekeri egy csirke nyakát, és mintha körös-körül minden tárgy az apám teste lett volna. Mikor paradicsomot vágott, tudtam, hogy az apám szívét vágja vékony szeletekre.

Egyszer az ajtónak dőlt, odanyomta a testét a fához, és még az az ajtó is apám háta volt. A székek az öle. A kanalak meg a villák a kezei.

Egy nap Maria futva jött át hozzánk. Csak húsz percre laktunk egymástól, ha átvágtunk a gumifákkal és alacsony pálmákkal benőtt földön, ahol hatalmas barna meg zöld leguánok feküdtek a napon, a lapos köveken. Gyorsan meg tudtak fordulni a tengelyük körül, és harapni, különösen, ha az ember nyolcéves gyerek volt, és piros műanyag strandpapucsban futott és ugrált arrafelé. Maria egyedül jött, mivel ő volt az egyetlen lány, akit kiengedtek, a nyúlszája miatt. Mindannyian tudtuk, hogy senkinek nem kell, még ingyen sem. Az emberek azonnal elfordultak, ha meglátták. Mikor észrevettem az ajtóban, rögtön tudtam, hogy valami fontos történt.

Ladydi, kiáltotta, Ladydi!

Anyám a piacra ment Chilpancingóba. Ilyen fiatal korunkban az anyáink még egyedül hagytak otthon, ha megígértük, hogy nem mászkálunk el. Amint a legkisebb dudor megjelent a mellkasunkon, vége volt. Attól a pillanattól fogva bárhova mentünk, intézkedés történt, nehogy csinosnak látsszunk.

Maria kitárt karral jött felém, és átölelt. Fura volt így látni, mivel a fél kezével mindig a száját takarta. Úgy járt, hogy a bal keze eltakarta a fél arcát, és befogta a száját, mintha valami titka volna, vagy ki akarna köpni valamit.

Mi az?

Kifulladva megállt, lihegett kicsit. Leült mellém a földre, mert épp képeket vagdostam egy magazinból, hogy beragasszam a füzetembe. Ez volt az egyik kedvenc szórakozásom.

Jönnek az orvosok!

Nem kellett semmit kérdeznem. Nyolc év várakozás után a híres orvosok, a jelentős, drága mexikóvárosi kórházi orvosok eljöttek Chilpancingóba, hogy ingyen megoperálják a torzulással született gyerekeket. Maria elmesélte, hogy úgy egy órával azután, hogy hazaért az iskolából, megjelent a házukban egy ápolónő a klinikáról. Vért vett tőle, és megmérte a vérnyomását, hogy készen álljon az operációra. Szombaton reggel hatra kell a klinikán lenniük.

Vagyis két nap múlva! Alig várom, hogy elmondjam Paulának.

Felmerült bennem, hogy Maria talán azt hiszi, hogy az operáció után olyan szép lesz, mint Paula. Már amikor a filmsztárok és híres modellek arcával teli régi magazinokat vagdostam, akkor is tudtam, egyiküknek sincs esélye Paula mellett. Bár az anyja rövidre nyírta Paula haját, és még az arcát is bedörzsölte chiliporral, hogy kipirosodjon, a szépsége mindenen átragyogott.

Szombat reggel elmentünk anyámmal a klinikára, hogy Maria anyja ne legyen egyedül. Estefani és az anyja is lejött a házukból.

Maria bátyja, Mike is ott volt. Rájöttem, hogy egy ideje nem láttam. Többnyire Acapulcóban tartózkodott. Mike-ot már tizenkét évesen felnőttnek találtam. A csuklóján bőrpántot hordott, mint valami karperecet, amit korábban sose láttam rajta, és leborotválta a haját.

A klinika előtt három katonai teherautó parkolt, és tizenkét katona állt őrt. A katonáknak símaszk volt az arcukon. Hozzá a gyapjú rése fölött repülős napszemüveg. A nyakukon izzadság csillogott. A gépfegyvereiket készenlétben tartották, ahogy a kis vidéki klinikát körbevették.

Az egyik teherautóra valaki egy táblát ragasztott, amin ez állt: Itt gyerekeket operálnak.

Erre az elővigyázatra azért volt szükség, hogy a drogkereskedők ne csapjanak le, és ne rabolják el az orvosokat. A drogkereskedők két okból raboltak orvost. Egyrészt hogy megoperáltassanak valakit maguk közül, általában lőtt sebbel, másrészt a mexikóvárosiakat váltságdíjért. Tudtuk, hogy az orvosok csak akkor jönnek el a mi hegyünkre, ha védelmet kapnak.

Próbáltunk elmenni a katonák mellett, de nem engedtek be a klinikára, úgyhogy a sarkon kellett várakoznunk, Ruth szépségszalonjában. Tudtuk, hogy Marián kívül csak egy gyereket operálnak, egy kétéves kisfiút, akinek két hüvelykujja nőtt az egyik kezén. Ez a fölösleges ujj két éven át fontos beszédtéma volt. Mindenkinek volt róla véleménye.

Az igazság az, hogy tudtuk, mi okozza a sok torzulást. Mindenki tudta, hogy a marihuána és mák elleni méreg a mi népünkben tesz kárt.

Anyám az operáció előtti nap dühében azt mondta, Maria jobban tenné, ha úgy maradna, ahogy van. És ami azt a hüvelykujjas fiút illeti, miért nem vágják le az egész kezét! Akkor talán felnőhetne ott, ahol van.

Mikor a szépségszalon előtt álltunk, távoli zajt hallottunk, mintha egy marhagulya dübörögne, vagy egy gép repülne túl közel a földhöz. Aztán már tudtuk, hogy a luxusterepjárók konvoja.

A katonák, akik a klinikát őrizték, gyorsan reagáltak, fedezékbe húzódtak a teherautók mögé.

Mi befutottunk a szalonba, és berontottunk a terem végébe, a lehető legmesszebb az ablaktól. Én egy mosdó alá bújtam.

Aztán néma és mozdulatlan lett a világ. Mintha még a kutyák, a madarak és a rovarok sem vettek volna levegőt.

Senki nem mondta, hogy sss, sss, sss.

Vártuk a golyózáport.

A főúton, amelyik egyben a városon átvezető autópálya is volt, minden fal, ablak és ajtó tele volt lyukakkal. A mi himlőhelyes világunkban senki nem fáradt azzal, hogy betömködje a golyólyukakat, vagy újrafesse a falat.

Tizenkét fekete luxusterepjáró hajtott el nagy sebességgel, túlzottan naggyal, mintha versenypályán volnának. Az ablakok füstüvegből, égtek a reflektorok, bár fényes nappal volt.

Éreztük a sebesség suhanását, rengett alattunk a föld. A hatalmas kocsik nyomán por szállt és kipufogógáz, bennünk csak egy gondolat kavargott: Nehogy itt álljanak meg.

Ahogy a terepjárók elhaladtak, egy pillanat némaság következett, aztán Ruth azt mondta, Oké, elmentek. Na, kinek kell frizurát csinálni?

Ruth mosolygott, és azt mondta, mindenkinek ingyen kifesti a körmét, amíg várjuk, hogyan sikerült az operáció.

Ruth szemetesbaba volt. Valami nagy tévedésből születhetett. Miért dobja ki valaki a gyerekét a szemétbe, mint a banánhéjat meg a záptojást?

Mi a kurva nagy különbség aközött, hogy valaki megöli a gyerekét, vagy kidobja a szemétbe, na?, kérdezte anyám.

Tűnődtem, ez is vizsgakérdés-e.

Nagy különbség van, mondta anyám, hogy megválaszolja a kérdését. Az ölés legalább lehet könyörületes.

Ruth Señora Silberstein szemetesbabái közé tartozott. Señora Silberstein egy Los Angeles-i zsidó nő volt, ötven éve költözött Acapulcóba. Mikor meghallotta, hogy állítólag csecsemőket dobnak a szemétbe, az összes acapulcói szemétszállító körében elhíresztelte, hogy hajlandó gondoskodni a babákról. Harminc év alatt legalább negyven gyereket nevelt fel. Ezek egyike volt Ruth.

Ruth egy fekete műanyag szemeteszsákban született, amelyikben volt még piszkos pelenka, rohadt narancshéj, három üres sörösüveg, egy kólásdoboz meg egy újságba tekert döglött papagáj. Valaki sírást hallott a zsákból.

Ruth kifestette a körmünket, és krumplichipsszel etetett minket, egyenest a szánkba, nehogy a körömlakk elkenődjön, amíg meg nem szárad. A hajamat sokszor lenyírta, de ez volt az első alkalom, hogy a körmömet is kifestette. Az első lépés, ami lányként azonosított.

Ruth finoman a tenyerébe vette a kezem, miközben a piros lakkot ovális gyerekkörmeimre kente. Mikor a hüvelykujjamat festette, eszembe jutott a fiú, akinek egy sarokkal arrébb épp eltávolítják a hüvelykujját.

Ruth ráfújt a körmömre, hogy száradjon a lakk.

Te is fújjad, mondta, hogy száradjon, és ne érj hozzá semmihez.

Elfordult, és az anyám kezét vette a kezébe.

Milyen színre, Rita?

A legpirosabbra, ami van.

A kezemet csodaszépnek láttam. Az arcomhoz emeltem a tükörben.

Micsoda világ, mondta anyám. Mocsok egy élet.

Az ablakból, a golyóktól kitöredezett üvegen át láttuk a klinikát őrző maszkos katonákat. A port veregették le az egyenruhájukról. A luxusterepjárók kisebb porvihart kavartak. Elképzeltem, mi van a klinika bejáratán túl, és lelki szemeimmel láttam, hogy Maria fehér lepedőn fekszik egy erős fényű villanykörte alatt, orvosok veszik körül, és az arca kettőbe van vágva.

A hátam mögül anyám hangját hallottam.

Néha arra gondolok, én is ültetek mákot. Mindenki azt csinálja, nem? Az ember így is, úgy is meghal, úgyhogy akkor már meghalhat gazdagon is.

Jaj, Rita!

Ruth halkan és lassan beszélt, úgyhogy amikor azt mondta, Rita, úgy hangzott, hogy Rííííítaaaa. Örültem, hogy valaki ilyen kedvesen beszél az anyámmal. Ruth hangja gyógyított és nyugtatott.

Te mit gondolsz?, kérdezte anyám.

A szépségszalon elcsendesedett. Mind tudni akartuk, mit válaszol Ruth. Mindenki tudta, hogy Ruth itt mindenkinél okosabb és jobb. Még zsidó is. Señora Silberstein minden szemetes árváját zsidónak nevelte.

Most képzeld el, mondta Ruth. Képzeld el, milyen ez nekem. Tizenöt éve megnyitottam ezt a szépségszalont, és hogy neveztem el? Illúziónak. Így neveztem, mert az én illúzióm vagy álmom az volt, hogy tehetek valamit. Azt akartam, hogy mind csinosak legyetek, és körülvettem magam finom illatokkal.

Mivel Ruth szemetesbaba volt, sosem tudta elfelejteni a rohadt narancs szagát, a mások reggeli narancsléjének a szagát.

És ahelyett, hogy csinosak lettetek volna, mi történt?, kérdezte Ruth.

Mindenki némán nézett a kilakkozott körmeire.

Mi történt?

Senki nem felelt.

A kislányokból kisfiút kell csinálnom, a nagyobb lányokból közönségeset, a csinos lányokból csúnyát. Ez nem szépségszalon, hanem csúfságszalon, mondta Ruth.

Erre senkinek nem volt válasza, még az én nagyszájú anyámnak sem.

A szépségszalon ablakán Maria anyja lesett be. Befejezték, mondta a törött ablaküvegen át. Maria Ladydit szeretné látni, mondta, és az ujjával rám mutatott.

Nem mész sehová, amíg azt a körömlakkot le nem szeded!, mondta anyám.

Ruth magához húzott, az ölébe ültetett, és lemosta a körömlakkot. Telement a szám az aceton szagával, és citromos ízt hagyott a nyelvemen.

A kis kétszobás klinikán az utcai szobát alakították át műtővé. Egy ápolónő és két orvos bőröndökbe pakolt mindenfélét, Maria meg egy kiságyon feküdt az ablak alatt. A fehér gézpólyából úgy lesett ki a két szeme, mint két kis fekete kő. Olyan intenzíven nézett rám, hogy pontosan tudtam, mire gondol. Egész életében ismertem.

A szeme azt kérdezte: Hol a kisfiú? Levették a hüvelykujját? Jól van? Mit csináltak az ujjal?

Mikor megkérdeztem Maria helyett, az ápolónő azt felelte, hogy a fiú egy órája elment. Eltávolították a hüvelykujját.

És mi lett az ujjal?

El fogják hamvasztani, felelte a nővér.

Elégetik?

Igen, elégetik.

Hol?

Hát, most itt van jégben. Visszavisszük Mexikóvárosba, és ott égetjük el.

Mire visszamentem a szépségszalonba, mindenki lemosta a lakkot. Világos volt, hogy senki nem kockáztatja meg, hogy kilépjen a világba, ahol a férfiak azt hiszik, elrabolhatnak valakit, mert pirosra van kenve a körme.

Ahogy mentünk hazafelé, anyám azt kérdezte, hogy nézett ki Maria. Mondtam, nem láttam a kötés miatt, de a nővér azt mondta, jól sikerült az operáció.

Ne várj tőle sokat, mondta anyám. A heg megmarad.

Óvatosan átkeltünk az autópályán, ami Mexikóvárost összeköti Acapulcóval, és elindultunk az ösvényen a kunyhónk felé, ami egy hatalmas banánfa árnyékában állt.

Ahogy haladtunk, egy óriási leguán moccant az aljnövényzetben, és átment előttünk az ösvényen. A mozgásra lenéztünk, és vöröshangyák hosszú vonalát láttuk meg, az ösvény bal oldala mentén haladtak. Mindketten megálltunk, körülnéztünk. Az ösvény másik oldalán egy másik hangyapatak haladt ugyanabba az irányba.

Valami dög, mondta anyám.

Felnézett. Öt keselyű körözött felettünk az égen. Körbe-körbe keringtek, néha lejjebb ereszkedtek a földhöz, aztán följebb emelkedtek. A szárnyukon a halál szagát vitték.

A madarak tovább lebegtek felettünk, ahogy hazaértünk.

Mikor odabent voltunk, anyám a konyhába ment, és a blúza ujjából kivett négy kis üveg körömlakkot. Egy piros és három rózsaszín üveget tett le a konyhaasztalra.

Körömlakkot loptál Ruthtól?

Nem tudom, miért voltam meglepve. Bármikor bárhová mentünk, anyám lopott valamit. Csak nem tudtam elhinni, hogy Ruthtól lopjon.

Hallgass, és menj leckét írni, mondta anyám.

Nincs leckém.

Akkor csak hallgass, mondta anyám. Menj, moss kezet, hogy újra bepiszkolhasd!

Anyám odalépett az ablakhoz, és fölnézett az égre.

Kutya lesz, mondta. Kurvára sok a keselyű, hogy döglött egér legyen.