Heather Gudenkauf

Utolsó lélegzetig

A mű eredeti címe:
Heather Gudenkauf: One Breath Away

Copyright @ 2012 by Heather Gudenkauf

Fordította: Berki Judit

Magyar kiadás @ 2014 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Katona Ágnes

Borítófotó: Shutterstock

Borítókoncepció: Bohus Csaba

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-990-544-3 (epub)

ISBN 978-963-990-545-0 (mobi)

Alex, Anna és Grace
A három kívánságom

Holly

Az ébrenlét és az álom közötti csodálatos térben vagyok. Fájdalmat nem érzek, hála a morfiumnak. Kis híján azt is elhiszem, hogy a bal karomban az izmok és az inak összevarrták saját magukat, így a bőröm újból sima és sápadt. Göndör, barna hajam újra lágyan omlik le a hátamra, fülemben a kedvenc fülbevalóm himbálódzik, és ha eszembe jutnak a gyerekeim, képes vagyok a szám mindkét sarkát széles mosolyra húzni, és ez nem okoz pokoli kínokat. Igen, a drog fantasztikus találmány. Az adag, amit az orvos olyan nagy elővigyázatossággal írt fel, valóban lenyűgözően tompítja ezt a rémálmot. Csak az a baj, hogy tudom, a kellemes, bódult érzés fokozatosan elmúlik majd, nekem pedig nem marad más, mint a fájdalom és a tudat, hogy Augie és P. J. több ezer kilométerre vannak tőlem. Elküldték őket arra a helyre, ahol felnőttem. A városba, ahova megesküdtem, hogy sosem térek vissza. A házba, ahova megfogadtam, hogy a lábamat be nem teszem többet. És ahhoz a férfihoz, akivel nem akartam, hogy valaha is találkozzanak.

Álmomból a kolompszerű csengőhang ébreszt, amit Augie, a tizenhárom éves lányom állított be a telefonomon. Kinyitom az egyik szememet, azt, amelyiket nem borít sűrű kenőcs és váladék, majd anyámért kiáltok, de ő valószínűleg kiment valamiért a szobából. A mobilom az éjjeliszekrényen fekszik az ágyam mellett, érte nyúlok, ám bekötözött bal karom minden idegvégződése sikítva tiltakozik a mozdulat ellen. Óvatosan arrébb csúszom, hogy elérjem a jó kezemmel, majd megmaradt fülemhez szorítom a készüléket.

– Halló!

A szó fuldokolva és rekedten szakad ki belőlem, mintha a tüdőm még mindig tele lenne füsttel.

– Anya? – kérdezi Augie bizonytalanul.

Reszket a hangja, mintha nem is ő lenne. Mert máskülönben Augie magabiztos, okos és határozott, amolyan „soha senki sem fog átgázolni rajtam” típusú lány.

– Augie? Mi a baj?

Próbálom leküzdeni a morfium bódító hatását; a nyelvem száraz, és a szájpadlásomhoz ragad. Szeretnék inni egy korty vizet a pohárból, ami a tálcámon áll, de az egyetlen működőképes kezem a telefont tartja. A másik élettelenül hever a testem mellett.

– Jól vagy? Hol vagy?

Pár másodpercnyi csend, majd Augie folytatja:

– Szeretlek, anya – suttogja, majd halkan elsírja magát.

Felülök az ágyban, most már teljesen éber vagyok. Belém nyilall a fájdalom, végigfut bekötözött karomon, fel egészen a nyakamon és a fél arcomon.

– Augie, mi a baj?

– Az iskolában vagyok.

Augie sír, de mintha teljes erővel küzdene, hogy visszafojtsa a könnyeket. Látom magam előtt, ahogy leszegi a fejét, hosszú, barna haja az arcába hullik, szemét összeszorítja, és hallom, ahogy zihálva lélegzik.

– Elkapta P. J.-t, és pisztoly van nála.

– Mi van nála? – Rémület szorítja össze a mellkasom. – Augie, hol vagy? Azonnal mondd meg! Kinek van pisztolya?

– Egy raktárban vagyok. Bezárt ide.

Az agyam villámsebesen jár. A gondolataim ide-oda cikáznak. Kiről beszélhet? Ki tenne ilyet a gyerekeimmel?

– Augie, most tedd le! – utasítom. – Tedd le, és azonnal hívd a 911-et! Aztán hívj vissza! Meg tudod csinálni? – Hallom, ahogy zokog. – Augie! – ismétlem meg határozottabban. – Meg tudod csinálni?

– Igen – feleli végül. – Szeretlek, anya!

– Én is szeretlek.

Elsírom magam, és érzem, ahogy a könnyek tócsává dagadnak a kötés alatt, ami a szememet borítja.

Várom, hogy Augie letegye a telefont, amikor három gyors lövést hallok, aztán még kettőt és Augie fültépő sikítását. Érzem, ahogy a géz lassan leválik az arcom bal oldaláról, mert én is olyan erővel sikítok, hogy a ragtapasz már nem bírja tovább tartani, és előbukkan alóla az érzékeny, frissen átültetett bőrszövet. Csak halványan érzékelem, ahogy anyám és az ápolók berohannak a szobába, és kitépik a telefont a kezemből.

Augie

A nadrágom még mindig vizes, mert amikor reggel leszálltunk a buszról, és a letakarított járdán elindultunk az iskola felé, Noah Plum belelökött a hóba. Noah a legnagyobb seggfej az egész nyolcadikban. Valamilyen oknál fogva ezt eddig csak én vettem észre egyedül, pedig mindössze nyolc hete lakom itt, a többiek viszont itt éltek egész életükben. Talán Milana Nevara kivételével, akinek az apukája mexikói, és a város állatorvosa. Igaz, Milana csak kétéves volt, amikor ideköltöztek, úgyhogy ennyi erővel akár itt is születhetett volna.

Az osztályban meg lehet fagyni, az ujjaim megdermedtek a hidegtől. Mr. Ellery szerint ez azért van, mert március végén elvileg már nem eshetne nulla fok alá a hőmérséklet, ezért leállították a kazánt. Mr. Ellery, aki az osztályfőnököm, és egyike a klassz dolgoknak az iskolában, az íróasztalánál ül, és dolgozatokat osztályoz. Mindenki, Noah Plumot leszámítva természetesen, a füzetébe ír. Ebéd után mindennap naplóírással kezdjük az órát, és tíz percig arról jegyzetelünk, amiről csak akarunk. Mr. Ellery azt mondta, hogy ha ahhoz van kedvünk, akkor akár ugyanazt az egy szót is leírhatjuk újra meg újra, amire Noah persze megkérdezte, hogy jó, de mi van akkor, ha az egy csúnya szó.

– Dugulj el! – felelte Mr. Ellery, és mindenki nevetett.

Aki akarja, fel is olvashatja, amit írt, Mr. Ellery mindenkinek hagy rá elég időt. Én sosem olvasom fel az enyémet. Eszembe sincs megosztani a gondolataimat ezekkel az idiótákkal. Olvastam a Harriet, a kémet, úgyhogy a naplómat mindig magamnál tartom, sosem vesztem szem elől.

A régi iskolámban, Arizonában, több mint kétszázan voltunk nyolcadikosok, és minden tárgyat más-más tanár tanított. Broken Branchben csak huszonketten vagyunk, és majdnem mindent Mr. Ellery tanít. Mr. Ellery nemcsak nagyon helyes, hanem ő a legeslegjobb tanár, akivel valaha találkoztam. Vicces, de sosem nevet ki senkit sem, és nem is gúnyolódik a diákokon, pedig azt néhány tanár nagyon szórakoztatónak találja. Azt sem engedi, hogy bárki megalázza a másikat. Elég ránéznie a bűnösre, és az máris abbahagyja. Még Noah Plum is.

Mr. Ellery mindig ír egy kis segítséget a tisztára törölt táblára, arra az esetre, ha magunktól nem jutna eszünkbe semmi, amiről írhatunk. Most ezt írta:

Terveim a tavaszi szünetre…

Ma viszont Mr. Ellery szigorú pillantása sem működik; mindenki suttog és viháncol, mert a vakáció felvillanyozta őket.

– Rendben van, fiatalok. Kezdjetek hozzá, és ha marad időnk, játszunk egy kis szópókert.

– Jessz! – szisszennek fel mellettem a gyerekek.

Szuper. Kinyitom a füzetemet, a következő üres oldalhoz lapozok, és írni kezdek.

„A tavaszi szünetben visszarepülünk Arizonába, és meglátogatjuk az anyukámat.” Az osztályban csak a ceruzák zaja és Erika idegesítő szipogása hallatszik. Mindig folyik az orra, és naponta kábé hússzor áll fel zsebkendőért. „Nem érdekel, hogy látok-e még valaha havat vagy látok-e még teheneket az életben. Az sem érdekel, hogy látom-e valaha a nagyapámat.”

Sőt, tiszta szívemből remélem, a tavaszi szünet végére anya már annyira jól lesz, hogy ő jön haza hozzánk, nem pedig mi vissza ide, Broken Branchbe. Nagyapám szerint ez nem fog megtörténni. Anya még nagyon messze van attól, hogy elhagyhassa a kórházat.

Anya Arizonában marad, amíg nem lesz elég jól ahhoz, hogy kiengedjék, felszálljon egy gépre, és iderepüljön, hogy nagyapa és nagyanya, akikkel két hónappal ezelőtt találkoztam életemben először, mindannyiunkról gondoskodhassanak. De teljesen mindegy, hogy mit mond nagyapa, a tavaszi szünet után nem jövök vissza Broken Branchbe.

Egy reccsenésszerű hangot hallok, mint amikor egy ág kettétörik a jégviharban, és felkapom a fejemet. Mr. Ellery is hallotta, felállt az íróasztalától, az ajtóhoz ment, majd ki a folyosóra. Amikor visszajött, megvonta a vállát.

– Úgy tűnik, valaki betört egy ablakot a folyosó végén. Megyek, és megnézem. Maradjatok a helyeteken! Mindjárt visszajövök.

Ám még mielőtt bármit csinálna, Mrs. Lowell, az iskolatitkár reszkető hangja szólal meg a hangosbemondóban.

– Kollégák, piros riasztást rendelek el! Azonnal menjen mindenki az óvóhelyre!

Noah felhorkan.

– Azonnal menjen mindenki az óvóhelyre! – utánozza Mrs. Lowellt.

A többiek hallgatnak, mindannyian Mr. Elleryt nézzük, és várjuk az utasításait. Nem vagyok még itt elég régen ahhoz, hogy tudjam, mi az a „piros riasztás”, de nem hangzik túl jól.

Mrs. Oliver

Aznap reggel, amikor a férfi fegyverrel a kezében besétált az osztályába, Evelyn Oliver két olyan dolgot is viselt, amit negyvenhárom éves tanári pályafutása alatt elvi okokból máskor soha: farmert és strasszt. Mrs. Oliver határozott nézeteket vallott arról, hogy egy tanárnak mit szabad felvennie. Jól szabott, galléros blúzt, inget, szoknyát, élére vasalt szövetnadrágot, hozzá pedig fényesre pucolt, elegáns cipőt. Nem azt a sok ledér darabot, amiben fiatalabb kollégái flangálnak manapság. Például miniszoknyát, tornacipőt, vagy pólót mély dekoltázzsal. Sőt tetoválásuk is van, az ég szerelmére. Például Mr. Ellerynek, a nyolcadikosok fiatal osztályfőnökének is a jobb karján. Valami fekete krikszkraksz, ázsiai eredetű lehet, legalábbis Mrs. Oliver így értelmezte.

– Kínaiul van. Azt jelenti, hogy tanár – mondta az ujjatlan trikót viselő Mr. Ellery, miután szégyenszemre rajtakapta, ahogy a bicepszét bámulja egy forró augusztusi délutánon, amikor a nevelők előkészítették a termeket az új tanévre.

Bár Mrs. Oliver rosszallóan felhorkant, mégis furdalta a kíváncsiság, hogy vajon mennyire lehet fájdalmas, ha az ember bőre alá precízen és módszeresen tintát fecskendeznek.

A „laza péntek” volt a legborzalmasabb, akkor még az idősebb kollégák is farmert és melegítőfelsőt viseltek, amire az iskola nevét és emblémáját, egy darazsat hímeztek.

Azonban ezen a szokatlanul hideg márciusi pénteken, a tavaszi szünet előtti utolsó tanítási napon Mrs. Oliver maga is farmerruhát viselt.

És most már tudta, hogy ebben fog meghalni.

Szégyen, gondolta, annyi évnyi borotvaélesre vasalt pliszészoknya és szűk gumiharisnya után.

Múlt héten egy délután, miután az összes harmadikos hazament, Mrs. Oliver óvatosan kinyitotta a gyűrött rózsaszín-sárga csíkos tasakot, amit Charlotte-tól, a sovány, kócos, nyolcéves kislánytól kapott, akinek vállig érő, rozsdabarna hajában állandó otthonra lelt egy kitartó tetűcsalád.

– Charlotte, ez micsoda? – kérdezte Mrs. Oliver meglepetten. – Csak nyáron lesz a születésnapom.

– Tudom – felelte Charlotte egy foghíjas mosoly kíséretében. – De anyukám és én úgy gondoltuk, hogy inkább most adom oda, mert így többet tudja használni.

Mrs. Oliver almaillatú gyertyára, házi süteményre, esetleg kézzel festett madárházra számított. Ehelyett azonban egy farmer kötényruhát húzott elő a tasakból, amit precíz szivárványalakzatba rendezett, csillogó strasszok díszítettek. Charlotte várakozva nézett Mrs. Oliverre a frufruja alól, ami eltakarta máskülönben élénken csillogó, szürke szemét.

– A strasszokat én ragasztottam rá egyedül. Vagyis majdnem – magyarázta Charlotte. – A szivárványban segített az anyukám – tette hozzá, és piszkos ujját a színes mintára helyezte. – Vé-eS-eN-Ká-Zé-I. Ahogy tanultuk. – Charlotte boldogan elmosolyodott, és elővillantotta apró, egyenletes, bár kissé hiányos tejfogait. – Vörös, sárga, narancs, kék, zöld, ibolya.

Mrs. Olivernek nem volt szíve helyesbíteni, hogy pontosabban Vé-eN-eS-Zé-Ká-I. Azzal vigasztalódott, hogy a kislány legalább tudja a szivárvány összes színét, még ha nem is a helyes sorrendben.

– Nagyon szép lett, Charlotte – dicsérte meg, és maga elé tartotta a ruhát. – Látszik, hogy milyen sokat dolgoztál rajta.

– Igen – felelte a kislány ünnepélyesen. – Két hetet. Először egy születésnapi tortát akartam csinálni az elejére, de az anyukám azt mondta, hogy ne legyen túl ünneplős, mert akkor nem tudja annyiszor felvenni. Majdnem az összes strasszom elfogyott. Az öcsém azt hitte rájuk, hogy M&M’s csokigolyók.

– Így viszont tényleg sokat fogom majd hordani. Köszönöm szépen, Charlotte.

Mrs. Oliver kinyújtotta a karját, hogy megveregesse a kislány vállát, ám Charlotte megelőzte, két karjával átölelte a tanárnő széles derekát, és arcát a kikeményített fehér blúz gombjai közé préselte. Mrs. Oliver érezte, ahogy szürke haja alatt viszketni kezd a fejbőre, de ellenállt a vágynak, hogy megvakarja.

Végül Cal, a férje beszélte rá, hogy a ruhát felvegye.

– Mi bajod lehet tőle? – kérdezte pont aznap reggel, amikor rajtakapta, ahogy a nyitott szekrény előtt áll, és az ajándékot méregeti, ami a maga közönséges mivoltában meredt vissza rá.

– Sosem mentem farmerban az iskolába, és nem most, pont a nyugdíj előtt fogok rákapni – mondta, anélkül hogy Cal szemébe nézett volna.

De eszébe jutott, hogy Charlotte milyen izgatottan viharzott be hét elején az osztályba, hogy lássa, vajon Mrs. Oliver felvette-e az ajándékot.

– Két hétig dolgozott rajta – emlékeztette férje a reggelinél.

– Nem elég tanáros – tiltakozott, és látta maga előtt Charlotte arcát, aki napról napra egyre csalódottabban tapasztalta, hogy a tanárnője megint a szokásos szövetnadrág, blúz és kardigán összeállítást viseli.

– Az ujjait felsértette a varrótű – ecsetelte Cal egy kanál zabkásával a szájában.

– Ma legalább mínusz tíz fok lesz odakint. Túl hideg van ahhoz, hogy ruhában menjek – mondta Mrs. Oliver a férjének, és elszorult szíve, amikor arra gondolt, hogy Charlotte tegnap már rá sem nézett, és válasz helyett makacsul összepréselte a száját, amikor kérdezett tőle valamit.

– Vegyél fel vastag harisnyát és egy garbót alá – válaszolta szelíden a férje, miközben a háta mögé lépett, és belecsókolt a nyakába, úgy, hogy még negyvenöt évnyi házasság után is beleborzongott.

Mivel igaza volt – Calnak mindig igaza volt –, Mrs. Oliver eltolta magától, és ingerülten csak annyit mondott, hogy ha nem öltözik fel azonnal, még a végén elkésik az iskolából. Cal még az asztalnál ült, kávét ivott, újságot olvasott és befejezte a maradék zabkását, amikor ő a ruhában kilépett a házból. Anélkül, hogy biztosította volna a férjét arról, hogy szereti, vagy búcsúzóul megcsókolta volna a ráncos arcát.

– Ne felejtsd el feltenni a kuktát – szólt vissza, amikor kilépett a ködös, szürke reggelbe.

A nap még nem kelt fel, de később sem lesz melegebb, sőt a hőmérséklet majd óráról órára csökken. Ahogy beszállt az autóba, hogy megtegye a mintegy huszonöt perces utat az otthonától, Dalsingból az iskoláig Broken Branchbe, eszébe sem jutott, hogy esetleg utoljára vezeti le ezt a távot.

Végül is megérte, gondolta, mert Charlotte arca felragyogott, amikor meglátta, hogy a tanára végül is felvette a ruhát. Calnak természetesen igaza volt. A kényelmetlen és feltűnő gönctől nem lett semmi baja, maximum néhány rosszalló pillantást kellett elszenvednie a tanáriban, de az nem volt újdonság a számára. És a gesztus természetesen rengeteget jelentett Charlotte-nak, aki most rettegve ült a padjában tizenöt másik harmadikossal együtt, és tátott szájjal nézte a fölfegyverzett férfit. Viszont, állapította meg Mrs. Oliver, és önmagát is meglepte ez az oda nem illő gondolat, ha a férfi mellkason lövi, legalább nem ebben az átkozott hacukában fogják eltemetni.