Luca Cognolato – Silvia del Francia

A LÁTHATATLAN HŐS

Franco Perlasca visszaemlékezésével
– részlet –

Manó Könyvek
2015

É stato pubblicato grazie ad un contributo alla traduzione
assegnato dal Ministero degli Affari Esteri italiano.
A sorozat megjelenéséhez az olasz Külügyminisztérium
a fordítás támogatásával járult hozzá.

Szöveg: Luca Cognolato és Silvia del Francia
Borító és illusztrációk: Baranyai András

A mű eredeti címe: L’eroe invisibile
© Edizioni EL, San Dorligo della Valle (Trieste), 2014

Magyar fordítás © Todero Anna, 2015

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Csapody Kinga
Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-963-403-074-4

Davidének, Emmának, Giacomónak, Tommasónak

„Az alkalom nem csak tolvajt szülhet.
Én vagyok rá az élő példa.”

Giorgio Perlasca

1. Jeges víz

Helga mozdulatlanul, mezítláb áll a folyóparton, és meredten bámulja, hogyan sodorja az ár a havas jégtáblákat. Ólomszínű felhők borítják az eget, komor szürkeség terül Helga köré, a szél az arcába csap.

Reszketni kezd, összecsuklik a térde, alig kap levegőt. Üvölteni szeretne, elfutni, megszökni, de nem mozdul, csak hallgatja a saját szíve veszett dobogását. Vacogó foggal várakozik.

A csuklójánál fogva szögesdróttal hozzákötözik a mellette álló férfihoz.

Üvöltő hangú, kurta parancs.

Pisztolylövés dörren a háta mögött, egészen közel a fejéhez. Furcsa, de nem fáj semmije. Előrelökik, tágra nyílt szemmel zuhan a jeges vízbe, ahol elhal minden hang, és a test, amelyhez hozzákötözték, lehúzza a mélybe.

Rettentő csönd van. A víz a mellének csapódik, levegő után kapkod. Hevesen kapálózik a lábával, hogy feljusson a fényre, a levegőbe, kinyitja a száját, és minden eltűnik.

Helga zihálva, izzadságban úszva riadt fel, a keze a levegőt markolta.

– Csak rossz álom volt – motyogta magában.

Ilyen szörnyűség a valóságban soha nem történhet meg.

2. Rohanás a pályaudvarra

Budapest, 1944 tele. Hirtelen egy sebesen száguldó, fekete Buick jelent meg, benne két ember. A kerekek alól kavicsok repültek az út szélén magasodó, jeges hókupacokra. A sofőr kétszer is kis híján elvesztette az uralmat az autó fölött; minden kanyarban úgy tűnt, hogy mindjárt leszakad a két sárga-piros zászló a sárhányóról.

A hátsó ülésen ülő spanyol férfi idegesen nézett ki az ablakon, és gyorsabb haladásra ösztökélte a sofőrt. Az ég újabb havazást ígért.

Az autó áthaladt egy pályaudvar kapuján, aztán hangos fékcsikorgással megállt.

– Későn érkeztünk, Jorge úr – mondta a volánnál ülő férfi.

A kocsi ajtaja úgy vágódott ki, mintha tornádó szabadult volna el az utastérben. Egy harminc év körüli, magas, szőke férfi ugrott ki a kocsiból, és tört magyarsággal kiabálva az indulásra kész tömeg felé rohant. A sofőr járó motorral várta vissza.

Katonák tereltek fel hosszú sorokban érkező férfiakat, nőket és gyerekeket a végtelennek tetsző szerelvény tehervagonjaiba. Puskatussal lökdösték őket, üvöltöttek, szitkozódtak. A lassúbbakat vagy azokat, akik megbotlottak, dühösen fejbe vágták.

Jorge, aki egy papírköteget szorongatott a kezében, befurakodott közéjük, és fürkészni kezdte az embereket, akik lassan lépkedtek előre a vágányok mentén, és már ott álltak a vagonok előtt, felszállásra készen. A német katonák, akik fellökdösték a rabokat a vonatra, csodálkozva pillantottak rá, nem tudták, mitévők legyenek. A férfi amúgy is elég magas volt, de kétlépésenként lábujjhegyre állt, így próbált megtalálni egy-egy ismerőst a tömegben. Nehéz volt elkapni egy pillantást, felismerni egy arcot. A férfi csalódottan, kétségbeesetten torpant meg.

– Túl késő – szaladt ki a száján olaszul.

Az átfagyott rabok közül senki sem mert megszólalni, tiltakozni; volt, aki beletörődően sírdogált. A katonák folyamatosan számolták a beterelt embereket; ha megvolt a nyolcvan, bezárták és lepecsételték a vagont.

Jorge hirtelen felélénkült: villámgyors mozdulattal karon ragadott egy ikerpárt, akik épp előtte haladtak el.

Két sötét, göndör hajú, tökéletesen egyforma kisgyerek volt. Kézen fogva lépkedtek, szemükben rémület ült.

Mielőtt a németek megállították volna, Jorge odarángatta a két gyereket az autóhoz, sietve belökte őket, aztán rájuk csukta az ajtót, és nekidőlt.

Amikor odaért a katona, aki követte őket, Jorge odaállt az autó elé.

– Azonnal tegye ki őket! – követelte a katona, és fenyegetően ráfogta a puskáját.

A spanyol férfi felemelte a kezét, amelyben az iratokat szorongatta, és így válaszolt németül:

– Ez a két gyerek a spanyol kormány védelme alatt áll. Nem eshet bántódásuk!

Kék szeme mintha szikrát szórt volna. Magasabb volt a fegyveresnél, és kétségkívül tekintélyesebb ember. A katona nem tudta, mit tegyen, megállt, és segítségkérően körülnézett. Öles léptekkel közeledett egy tiszt, aki a kezét a derékszíjára tette, oda, ahol a pisztolya lógott.

– A két gyerek a spanyol kormány védelme alatt áll! Jorge Perlasca vagyok, a spanyol követség munkatársa – kiabált a magas férfi, aki odaállt a tiszt és a kocsi ajtaja közé. A tiszt azonban mintha nem is hallotta volna, egyre csak a kilincs felé nyúlkált, hogy kinyissa az ajtót.

Az ülésen kuporgó két gyerek döbbenten figyelte a jelenetet.

– Ez az autó spanyol fennhatóság alatt álló területnek számít! Önnek nincs joga kinyitni az ajtót. Ez ellenkezne a területenkívüliség elvével.

A tiszt felháborodottan rántotta elő a pisztolyát, és rászegezte Jorgéra.

– Ebből elég! Azonnal nyissa ki! Ez parancs.

Úgy tűnt, mindjárt lelövi ott helyben, mindenki szeme láttára. Jorge úgy érezte, az idő lelassul, aztán mindörökre megáll. Farkasszemet nézett a tiszttel; a közeli haláltól való félelem szemlátomást nem zavarta meg, és arra sem vette rá, hogy megtegye, amit követelnek tőle. A gyerekek lélegzet-visszafojtva várták, mi történik.

Raoul Wallenberg, egy svéd diplomata, aki végignézte az egész jelenetet, most odalépett, és a tiszthez fordult:

– Ön nem tudja, mit csinál! Ha rátámad erre az emberre, az olyan, mintha Spanyolországot támadná meg! Nagyon komoly dolog. Ön most éppen egy semleges országot támad, ráadásul egy olyan országot, amelyik jó viszonyban van az ön kormányával. Álljon le, amíg nem késő!

Mögötte már az összes vagon ajtaját bezárták és lepecsételték – az összeset, egy kivételével, ahonnan még hiányzott az utolsó két rab. Sápadt arcok figyelték a rácsok mögül, mi történik, néhányan halkan siránkoztak, kidugták az ujjukat a szellőzőnyílások rácsain.

A tiszt egy pillanatra meglepődött. Még mindig a kezében szorongatta a pisztolyt, de nem tudta eldönteni, megfenyegesse-e vele Wallenberget is. Aztán nagy szitkozódás közepette ráförmedt a spanyolra:

– Maga akadályozza a munkámat! Megismétlem: azonnal adja vissza azt a két gyereket!

– Ez magának munka?

A spanyol diplomata egészen közel hajolt a tiszthez. Vihar előtti csönd támadt.

Ekkor az SS egyik ezredese indult feléjük sietős léptekkel. A tekintetéből csak úgy sütött a düh. Megelégelte, hogy az idejét vesztegetik, és mielőbb meg akarta találni a felelőst. Mihelyt a tiszt megpillantotta az ezredest, azonnal visszadugta a fegyverét a pisztolytáskába, szalutált, majd nekiállt elmagyarázni, mi a késés oka. Igyekezett minél rövidebben összefoglalni a történteket.

Perlascát ugyan senki sem kérdezte, de ő elismételte, hogy az autó spanyol felségterületnek számít, ahová senki sem hatolhat be engedély nélkül. A tiszt erre ismét vitába szállt vele, és még tovább is beszélt volna, ha az ezredes nem inti csöndre.

– Ki van az autóban? – kérdezte az ezredes, a kocsi ajtaja előtt álló két férfira pillantva.

– Két gyerek, akik a spanyol kormány védelme alatt állnak, és csak tévedésből fogták el őket. A magyar Külügyminisztérium utasításai ellenére fel akarták rakni őket a vonatra – felelte Perlasca.

– És ön kicsoda?

– Jorge Perlasca vagyok. A spanyol nagykövetséget képviselem.

– Elég volt, indulás! Késő van – adta ki a parancsot az ezredes a katonáknak, majd ismét a spanyol férfi felé fordult. – Tartsa csak meg ezt a kettőt, előbb-utóbb úgyis sorra kerülnek! – vetette oda, majd sarkon fordult, és távozott.

Még néhány rekedt hangon elüvöltött parancs, egy hosszú füttyszó, a fémkerekek csikorgása, és pár perc múlva már el is tűnt a vonat az összes férfival, nővel és gyerekkel együtt, akiket elnyelt a szerelvény. Perlasca mozdulatlanul figyelte, amint a vágányok kiürültek, a katonák pedig rendezett sorokban újra felszálltak a teherautókra.

– Engedje meg, hogy gratuláljak, Perlasca úr – lépett oda hozzá Raoul Wallenberg, majd levette a kesztyűjét, és kezet nyújtott. – Hallottam, hogy nem vesztegeti az idejét, de ez az eset minden várakozásomat felülmúlta. Fogadja elismerésemet.

Perlasca odafordult a svédhez, és megszorította a kezét. Az arcán csalódott kifejezés ült, mintha nem sikerült volna véghezvinnie mindazt, amit eltervezett.

– Köszönöm, hogy mellém állt az imént. Sajnos elkéstem, néhány védencemet már nem tudtam megmenteni.

Wallenberg elmosolyodott, majd így válaszolt:

– De ezt a két gyereket megmentette. És különben is, tudja, ki volt ez a német ezredes? Nem, gondolom, sejtelme sincs róla. Ez maga Eichmann volt. Pontosabban Adolf Otto Eichmann, a Schutzstaffel, vagyis az SS Obersturmbannführere. Az SS tagjai a legelvakultabb német nácik közé tartoznak. Ő pedig a „végső megoldás” megszervezője: pár hónap leforgása alatt csaknem valamennyi magyar zsidót Auschwitzba deportálta, most pedig itt, Budapesten akarja befejezni a művét – mondta Wallenberg, majd barátságosan meglapogatta Perlascát. – Biztos voltam benne, hogy lelövi magát. Aztán meg engem. Én fizettem azért, hogy átadjanak nekem egy csoport rabot. Maga a bátorságával mentett meg két életet.

– Csak a lelkiismeretemre hallgattam. Tulajdonképpen önzésből cselekedtem: ha ma nem tettem volna semmit, egész életemben elkísért volna a bűntudat.

Wallenberg elmosolyodott. Együtt sétáltak végig a teherpályaudvar peronján. Perlasca keze még mindig alig észrevehetően remegett.

3. Visszafelé az autóban

– Harminckilenc szeptember elseje… Az óta az átkozott nap óta Európa már nem olyan, mint régen – panaszolta a sofőr, aki a történtek után szükségét érezte, hogy beszélgetésbe elegyedjen utasával. – Amióta Hitler lerohanta Lengyelországot, minden megváltozott. És most már Budapestből meg valójában egész Magyarországból sem marad semmi.

Jorge nem felelt, a keresztutcákat figyelte, nem leselkedik-e rájuk valami veszély. Már múlóban volt az ijedsége. Megfordult, és megnyugtatóan rámosolygott az ikrekre, akik összekucorodtak a hátsó ülésen.

– A feleségem nagybátyja, aki a németek bevonulása idején Lengyelországban élt, látta azt a sok, katonákkal teli teherautót, meg a tankokat, meg a dzsipekkel vontatott ágyúkat… Pár nap alatt elfoglalták Nyugat-Lengyelországot – folytatta zavartalanul a sofőr, aki éppen kissé túl gyorsan vett be egy kanyart, és belefutott egy útszéli hókupacba. – A lengyel hadsereg nem tudta megállítani őket, mert időközben megjelentek a német repülők is. Egy hónapig ellenálltak, várták a beígért francia segítséget, de hiába, aztán a végén kénytelenek voltak megadni magukat. Aki lázadni próbált, azt azonnal megölték. A feleségem nagybátyja Franciaországba menekült, de csak hajszál híján úszta meg. Ki gondolta volna, hogy ilyen tragédia történhet?

– Nem mondhatjuk, hogy a háború teljesen váratlanul tört ki. Lengyelország előtt Hitler már csaknem az összes, Németországgal határos államot megtámadta – vitatkozott Perlasca.

– Igen, de mindenki azt gondolta, hadd tegye, amit akar, így nem lesz újabb háború. Aztán mégis kitörtek a harcok, és azóta egyre csak romlik a helyzet. Mostanra oda jutottunk, hogy a németek uralják szinte egész Európát, és márciusban ide, Magyarországra is megérkeztek – mondta a sofőr. Időközben szerencsére lelassított, mert egy jeges, latyakos útszakaszon jártak.

– Voltak intő jelek – felelte Perlasca, és számolni kezdte az ujjain. – A német hadsereget pár év alatt létszámban és fegyverzetben is jelentősen megerősítették, és 1936-ban visszatértek a francia határnál fekvő Rajna-vidékre, pedig a békeszerződések megtiltották a német csapatmozgásokat ezen a területen. 1938-ban aztán Hitler elfoglalta Ausztriát a helybéli nácik segítségével, Mussolini Olaszországának egyetértésével, és egyik európai nagyhatalom sem tiltakozott különösebben. Ne felejtsük el, hogy közvetlenül ezután, fittyet hányva a békeszerződésekre, amelyeket pedig ő maga írt alá, elfoglalta a Szudéta-vidéket is, és csaknem az egész Csehszlovákiát… és az angolok meg a franciák ekkor sem tettek semmit, csak fenyegetőztek a közbelépéssel. Hitlernek mindig is fájt a foga Lengyelországra, ebből sosem csinált titkot.

– Hát, a világlátott emberek talán tudtak ezekről a dolgokról… – mondta a sofőr, miközben egy néptelen kereszteződésen hajtottak át.

– Elég volt elolvasni a Mein Kampfot, azt a könyvecskét, amelyet 1924-ben írt Hitler, amikor balul sikerült puccskísérlete után börtönbe került – fordult Perlasca a sofőr felé. – Úgy tervezte, hogy Kelet-Európa szolgáltatja majd Németországnak az olcsó nyersanyagokat és munkaerőt. Ez lesz a világ új urainak élettere, olyan föld, ahol a németek rabszolgákat szereznek. Ezután létrejön Nagy-Németország, egyesítve mindazon területeket, ahol németül beszélnek, és a világ ura lesz. Ez volt az ő álma, és ezt még a szovjetek is tudták, akiket Hitler gyűlölt, mert ők voltak az ellenség, a kommunisták. Ahhoz, hogy a német területeket egyesítsék, feltétlenül le kellett rohanni Lengyelországot. Így aztán lehetővé vált, hogy rátegyék a kezüket mindazokra a nyersanyagokra, amelyek keleten…

– Jól mondja. Pont ez a lényeg. Hitlernek nyersanyagokra van szüksége, és olcsó munkaerőre a gyáraiba. Jól mondta: rabszolgák kellenek neki. Így tekintenek a németek a többi népre. Számukra mindannyian egyszerű rabszolgák vagyunk! – fakadt ki a sofőr.

A diplomata próbált közbeszólni, de a sofőr olyan hirtelen gyorsított, hogy elakadt a szava.

– És amikor a franciák hadat üzentek Németországnak, az a fickó, a feleségem nagybátyja nagy vidáman azt írta nekem, hogy most aztán Hitler meghunyászkodik majd. Ehelyett az történt, hogy alig pár hónappal a háború kitörése után a német hadsereg bevonult Párizsba, az angolok meg, akik szövetségesük segítségére siettek, kénytelenek voltak gyorsan visszavonulni Doverbe a francia hadsereg maradékával.

Kereszteződéshez közeledtek, az autó szerencsére lassított.

– Franciaország pár hónap leforgása alatt gyakorlatilag megszűnt: a németek kettévágták, Hitler pedig éli világát Versailles-ban. Miközben a Luftwaffe nem győzi bombázni az angol városokat. Reméljük, legalább az angolok kitartanak. Meg Amerika. Maga mit gondol erről?

De Perlasca hiába nyitotta szóra a száját, a sofőr máris folytatta.

– Rossz ez a háború mindenkinek, de nekik a legrosszabb – mutatott egyik kezével a mögötte ülő két gyerek felé, miközben a másikkal a volánt fogta. – A németek minden meghódított országban, minden városban, de még vidéken is összegyűjtik az összes zsidót, és munkatáborokba hurcolják őket.

– Hitler engedelmességet és zsidóellenes törvényeket vár el cserében a magyar kormánynak nyújtott segítségért – jutott szóhoz végre Perlasca, miközben az utat nézte, amely hullámzó tengerre emlékeztetett. – Világosan megmondta: az általa megálmodott világban, amelyet az új Harmadik Birodalom ural, nincs helyük a zsidóknak… Itt talán lassíthatna egy kicsit, csúszósnak látszik az út…

– A németek azt mondják, azért vesztették el a Nagy háborút, mert a zsidók elárulták őket, minden bajról ők tehetnek… – A sofőr mintha nem is hallotta volna Perlasca iménti kérését.

– Hitlernek jól jön, hogy a zsidókat teheti bűnbakká Németország minden gondjáért-bajáért. Hol azt mondja, olyan gazdagok, hogy háborút akarnak, hol meg azt, olyan szegények, hogy forradalomra készülnek – mondta Perlasca, majd nagyot nyelt, mert az autó orra veszedelmesen megközelítette egy öszvér vontatta szekér hátulját.

– Ma már mindenki tudja, hogy az SS különleges egységei, Hitler leghűségesebb katonái egész Magyarországon összeszedik a férfiakat, nőket, gyerekeket, és marhavagonokban viszik őket a koncentrációs táborokba. Akár bankárok, akár segédmunkások, akár öregek, akár fiatalok. Még az újszülötteket is bűnösnek tartják, és mindenáron el akarják pusztítani.

Perlascának ekkor jutott eszébe, hogy mögöttük két gyerek ül, és komor párbeszédük minden szavát hallja. Összerezzent a gondolatra, és hátrafordult, hogy megnyugtassa az ikreket.

– Hová valók vagytok? – kérdezte barátságosan az egyiktől, akinek halvány bajusz pelyhedzett az ajka fölött.

– Ide.

– Hogyan találhatnánk meg a szüleiteket?

Rövid hallgatás után a másik gyerek válaszolt:

– Tegnap elvitték őket a katonák.

Az ő hangja más volt, lágyabb. Jorge csak ekkor vette észre, hogy nem is ikrek: két testvér, egy fiú meg egy lány, az egyik tizenegy éves lehet, a másik tizenkettő.

– Holnap tudakozódunk a Vöröskeresztnél. Addig is szólok Tourné asszonynak, hogy gondoskodjon rólatok, és adjon nektek enni valamit. Éhesek vagytok?

A két gyerek végre elmosolyodott, amitől szinte felragyogott az arcuk.

4. Tehén a városban

Másnap reggel Perlasca kinézett a szobája ablakán.

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-403-074-4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0