Szerző: Frauke Scheunemann
Illusztráció © iStockphoto.com/krissstina
Eredeti cím: Winston – Ein Kater in geheimer Mission

Copyright © 2013 Loewe Verlag GmbH, Bindlach
Translation copyright © Totth Gitta, 2015

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Fordította: Totth Gitta
Szerkesztő: Boczán Bea
Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-963-403-075-1

Beck úrnak

Prológus, avagy bizonyos napokon miért lenne jobb ki se kelni az ágyból…

– Gyerünk, mire vársz még! – nevet rám Leonie.

De ez a mosoly egyáltalán nem bátorító, annyi még nekem is világos. Inkább gúnyosnak érzem. Sőt, lássuk be, leginkább olyan, mintha vigyorogva kinevetne.

– Mi van, nem mered, mi?

Alig bírok nyelni.

– De, persze, hogy merem… Vagyis, szóval merném, csak hát…

– Csak mi? – Most már nemcsak Leonie vigyorog, hanem Emilia, Ruth és Helene is, mintha ennél jobb mókát el sem tudnának képzelni.

– Hát, szerintem nem túl jó ötlet besétálni egy bekamerázott boltba, és ellopni egy pólót. Egy ilyen tett elkerülhetetlenül jogi következményekkel jár.

Leonie-nak fennakad a szeme.

– Elkerülhetetlen jogi következmények? Milyen hülyeségeket hordasz itt össze? – Azzal fogja magát, sarkon fordul, engem meg simán otthagy. A másik három meg követi.

Basszus! Ebből így nem lesz semmi. Egyszerűen túl keveset tudok róla, milyen embernek lenni. Arról nem is szólva, milyen egy lánynak lenni. Azért ezt határozottan egyszerűbbnek képzeltem.

Persze utólag könnyű okoskodni. De ha valaki előre szól, hogy az új osztálytársnőim milyen kekecek, akkor soha, de soha nem kívántam volna azt, hogy Kirával cseréljek. Szíves örömest maradtam volna inkább az a gyönyörű, eszes és egy icipicit talán elkényeztetett pedigrés kandúr, aki voltam… egészen addig az átkozott viharig. Akkor most feküdhetnék elnyújtózva az Árnyas fasornak abban a kellemes szobájában, azon a kényelmes heverőn, és kétlábú lakótársam, Werner Hagedorn professzor felolvasást tartana… valami kvantumfizikából. Vagy Schrödinger macskájáról, meg arról, hogyan nyerheti meg valaki egy cicával a Nobel-díjat. A díjért Stockholmba kell utazni, és sok pénzt kap az ember, és még a svéd királyt is megismeri. Ez egyébként csak újabb bizonyítéka annak, hogy mi, macskák mennyire fontos háziállatok vagyunk. Áh, de mit is beszélek, a legeslegfontosabbak az állatok között. Így tehát ahelyett, hogy otthon a kanapén heverésznék, most itt állok és… a jószagú szardíniára mondom, ez aztán a kolosszális slamasztika. Na de kezdjük szép sorjában, hogy mindenki érthesse. Kezdjük tehát az elején, azaz hihetetlen történetem első fejezetével…

Kinyílik egy konzervdoboz, és ez korántsem az egyetlen meglepetés…

Hát ez meg mi a szösz? A szaga meglehetősen fura, és látványra is különös… de hogy került pont az én tálkámba? Márpedig ha az én tálkámban van, biztos, hogy nekem szánták fogyasztásra. Magasságos kaparófa! Ez csak valami félreértés lehet. Egy fatális félreértés, amit azonnal tisztáznom kell. Ugyanis, én, azaz Winston Churchill, a nemesszőrű és előkelő származású házimacska, semmilyen körülmények között nem eszem olyasmit, ami az én kifinomult ínyemnek nincs kedvére. Ráadásul nem is rendeltem ilyet, jegyzem meg.

Rosszkedvűen kikocogok a konyhából, hogy megkeressem Olgát. Olga a bejárónőnk, és mint ilyen, egészen biztosan ő a felelős a tálkámba pottyant katasztrófáért. Amúgy ő főz rám, no meg Hagedorn professzorra, és normál körülmények között igen kiválóan látja el a feladatát; de ma – ez már egészen nyilvánvaló – valami nagy galiba történt.

Következésképpen kénytelen vagyok panaszt emelni. Már ha egyáltalán megtalálom őt, mert momentán nyomát sem lelem Olgának. Nincs a nappaliban, és az étkezőben sem. Jöjjön a dolgozószoba – semmi, abszolút semmi. Ez azért furi. Lecövekelek a hosszú-hosszú folyosó kellős közepén, eltekintek balra, aztán meg jobbra. Hogy milyen csend van ebben a lakásban! Ha itt lenne valahol a közelben, akkor hallanom kellene. Egy kandúrnak, amilyen magam is vagyok, ugyanis elsőrendű a hallása.

Áh, megvagy! Halk motoszkálás hallatszik a hálószobából! Nekiiramodok és máris a folyosó végén vagyok, majd szépen besurranok a résnyire nyitva hagyott ajtón. Olga háttal áll nekem, a nagy ruhásszekrényben pakolgatja a tiszta ruhát. Egy ugrással ott teremhetek a lábánál, és majd dörgölőzöm kicsit, de előbb kénytelen vagyok fékezni! Hát ez micsoda? Hisz ez nem is Olga lába! Egy számomra teljesen ismeretlen nőszemély áll a szekrény előtt! MIA… MIAÚÚÚ! Hát ez meg ki a csoda?

Az idegen most szembefordul velem, és ámuldozva bámul. Jól megleptem, ahogy ő is engem. Lehajol, az a szándéka, hogy megsimogatja a fejem. Na, hát ettől azonnal hátraarcot csinálok. Mert kérem szépen, idegenekkel sosem simogatózom, ez alapelv!

– Ó, hát te meg ki vagy? – most ezt akarja tudni tőlem.

A hangjának pont olyan a csengése, mint Olgáénak. Hát ez bámulatos! És ez az idegen nőszemély még hasonlít is Olgára. Magas és vékony, hosszú szőke haja is lófarokba van kötve. Bár mintha fiatalabb lenne, de ebben nem vagyok biztos. Az emberek korát egyszerűen képtelen vagyok megsaccolni. Amikor már nem gyerekek, és elérték a végleges magasságukat, valahogy mindegyik egyforma idősnek néz ki.

Lépek egyet felé – csak egyet! –, és alaposan végigmérem. Barátságosan rám mosolyog, mintha választ várna. Nos, igen! Ki is vagyok én? Ha beszélni tudnék, akkor most természetesen illendően bemutatkoznék a hölgynek. És akkor természetesen elmondanám, hogy én Winston Churchill vagyok, és hogy egyébként mindenki csak Winstonnak hív. Meg hogy már meglehetősen jó ideje élek itt, ezen az igen előkelő környéken, azon belül is az Árnyas fasor 106/a szám alatt Werner Hagedorn professzor társaságában. Meg hogy legszívesebben a nappaliban tartózkodom, azon belül is azon a kényelmes heverőn vagy a kandalló előtti puha szőnyegen heverészve. És még azt is, hogy a kedvencem a frissen elkészített csirkemáj egy leheletnyi petrezselyemmel megszórva. És hogy valódi házimacska vagyok, ami azt jelenti, hogy sosem hagyom el a lakásunkat. Önként semmi esetre sem, ugyanis amikor a hátsó udvarra nyíló konyhaablakból azokat a bozontos udvari macskákat figyelem, mindig elfog a félelem a zord külvilág láttán.

Tehát ha beszélni tudnék, akkor talán mindezt elmesélném magamról ennek az idegen hölgynek. Vagy legalábbis egy részét. De hát, ugyebár, beszélni nem tudok, így egyszerűen nem mondok semmit. De mindegy is, mert az igazán fontos kérdés még fel sem vetődött, mégpedig az, hogy: ki ez a nő? És mit csinál itt?

Leülök, pont elé, nyávogok egy kicsit, és meglengetem a farkamat, bimbam. Erre persze megint kinyújtja a karját, és megvakarja a fülem tövét. Nos, felőlem akár… Sőt mi több, nem is olyan rossz érzés! De kérdem én: ti, emberek vajon miért nem tudtok tisztességesen és illendően bemutatkozni? Az ember nem kezd el idegen macskákat cirógatni, az a minimum, hogy bemutatkozik előtte. Hogy egyesek mennyire nem képesek viselkedni!

Hopp, most meg kinyílt a hálószobaajtó, és Olga lép be rajta. Odakocogok hozzá, és lelkesen üdvözlöm, azaz jól odadörgölöm a fejem a lábához és nagyokat miákolok.

– Szervusz, Winston! – köszönt nevetve. – Csak nem hiányoztam? Ki kellett mennem valamiért, de látom, már megismerkedtetek Annával.

– Bizony! Épp most kezdtünk összemelegedni – válaszol az ismeretlen hölgy, akit ezek szerint Annának hívnak.

Összemelegedni? Ezt hívja ő összemelegedésnek?!

– Ó, hát ez remek! – mosolyog Olga. – Tudod, Winston, nagyon bíztam benne, hogy megszereted Annát. Ő ugyanis a testvérem.

Azt a macska mindenit! Szóval ez Olga húga. Hát ezért volt olyan megtévesztő a hasonlóság. Na, ha nem lenne ilyen szőrmókos a pofácskám, akkor most látnák, hogy mennyire meglepődtem. De így nem marad más, halkan miákolok egyet-kettőt.

– Winston Hagedorn professzor macskája – magyarázza Olga a húgának. – Tehát nemcsak a professzor úrról, hanem a kandúrjáról is gondoskodnod kell.

Anna bólint.

– Igen, a professzor úr már mondta. Adtam is neki rögtön valamit enni.

He?! Szóval ő volt az elkövető! Elég hangosan tiltakozni kezdek, de… Anna és Olga észre sem veszi, csak mondják a magukét.

– Aha, szóval már megetetted! Mit adtál neki?

– Hogyhogy mit, vettem macskakaját, és azt! Amikor a mosóporért voltam, láttam, hogy van akciós konzerv macskakaja, vettem egy egész kartonnal.

– Konzervet adtál Winstonnak? – heherészik Olga.

No de kérem szépen, ezen mi olyan mulatságos? – kérdem én. Egyébként is, mi a csoda az a konzerv?

– Igen, természetesen. Mi mást adtam volna? A termékleírást is elolvastam – ínyenc pulykafalatok rizzsel –, igazán fincsinek tűnt.

Olga meg csak nevet, ez felfoghatatlan. Amit én a tálkámban ma találtam, az bizony sosem volt pulykahús, rizs meg pláne nem. Inkább hasonlított a nedves virágföldhöz, amit Olga tavasszal az erkélyen tárol, amikor átülteti a növényeinket.

– Nem hiszem, hogy a mi Winstonunk megenné a konzervkaját, ahhoz ő túl kényes. Mindig frisset főzök neki meg a professzornak. De majd megjegyzel mindent szép sorjában.

Csak helyeselni tudok. Először is, Olgának teljes mértékben igaza van. De másodszor! Miért kellene Annának minderről tudni? Fel nem foghatom. A lényeg, hogy Olga tudja, mi ízlik Wernernek, no meg nekem.

– Jól van, jól van. Mindjárt felírom ezt is a füzetembe. Remélem, nem rontok el mindent, ha már nem leszel itt – sóhajt Anna.

– Á, ne aggódj, menni fog! Jövő héten még át tudunk venni mindent. És egyébként is bármikor felhívhatsz, ha valamit nem tudsz.

Nana, egy pillanat! Ez meg mit jelent: ha már nem leszel itt. Attól félek, itt valamit csúnyán félrehallottam. Olgának az Árnyas fasor 106/a-ban a helye, ahogy Wernernek… meg az én két méter magas pihe-puha kaparófámnak, meg a könyvespolcunknak meg annak a rengeteg könyvnek. Meg természetesen nekem magamnak! Az csak nyilvánvaló, hogy az Árnyas fasor 106/a Olga nélkül egyszerűen nem üzemel megfelelően. Akkor történnek ilyen érthetetlen dolgok, mint az a konzerv meg az úgynevezett rizses pulykafalatok.

De ez az Anna most tényleg elővett egy jegyzetfüzetet meg egy tollat a nadrágzsebéből, és nekiállt firkálgatni. Ebből következtessek arra, hogy Olga komolyan itt akar hagyni minket? Egy igen-igen kellemetlen érzés lopakodik elő bennem, egy nem túl erős, de annál kitartóbb szorítást érzek az én puha hasam tájékán. Milyen szerencse, hogy üres a gyomrom, különben még meg is fájdulna. Ha már nem leszel itt… Minél többet elmélkedem ezen a kijelentésen, annál hevesebben ver a szívem. Egyáltalán nem szeretem, ha a kellemes és megszokott dolgok megváltoznak az életemben. Sőt, határozottan az a véleményem, hogy kifejezetten utálom az ilyesmit!

Katt! Katt! – kulcs zörren a zárban. Valaki van a bejárati ajtónál. Werner! Ő lesz az, aki majd leállítja ezt az egész őrületet. Mégpedig azonnal! Olyan régen élek már együtt az én okos professzorommal, hogy szavak nélkül is pontosan ért engem. Egy ugrással az ajtónál termek, és alighogy Werner a folyosóra teszi a lábát, szívszaggatóan és fájdalmasan miákolni kezdek, aztán ide-oda hempergőzöm a padlón.

– Istenem, Winston, hát téged meg mi lelt? – Werner most leveszi a kordbársony zakóját, és lehajol hozzám. – Csak nem fáj a hasad? – simogatja meg szeretetteljesen a hasikámat. Aztán megint feláll. – Olga! Olga, kérem! Hazajöttem. Attól tartok, Winston nem érzi jól magát!

Hát ilyen az én professzorkám. Világklasszis! Rögtön észrevette, hogy micsoda nagy gond van.

– Egy pillanat! – szól valaki a lakás másik végéből. – Mindjárt jövök!

Gyorsan úgy döntök, hogy érdemes kicsit még alakítanom ezen a magánszámon, ha már Wernerbe ennyi együttérzés szorult. Mielőtt még megjelenik Olga, és kitalálja, hogy túlságosan előadom magam. Tehát még panaszosabban nyávogok, és elnyúlok a földön: hátam a padlón, négy lában az égnek mered. Ha erről valakinek nem a fájdalom és a szenvedés jut az eszébe, azon nem lehet segíteni!

– Ó, jaj! Mi történt a cicussal?

– Hát igen, igen! Úgy tűnik, nem érzi jól magát. Adott ma már enni neki?

Olga bólint.

– Anna megetette. Bár konzervet adott neki. Még meg sem néztem, hogy Winston egyáltalán megkóstolta-e. Lehet, hogy csak éhes, mert hozzá sem nyúlt.

– Konzervet adtak Winstonnak? – Werner a fejét ingatja. Nagyon ingatja! – Kedves Olga! Az, ugye, nem fordulhat elő, hogy ön a jövőben Dieternek, a kedves vőlegényének főz, nekünk pedig gyorsétkezdei stílusban kell az étvágyunkat csillapítani?!

Mi itt a gyors? Ezt nem értem. De nem is fontos, mert nyilvánvaló, hogy az ilyesmi ehetetlen. És mi volt ez az utalás Dieterre? Nagyon érdekes… valamiért erősen az az érzésem, hogy ez az alak még jó pár problémát okoz majd nekem. Mindenesetre a neve az utóbbi időben gyanúsan sokszor került elő, és amikor előkerült, Olga mindig lelkesen sóhajtozott. Ami arra enged következtetni, hogy ez a Dieter olyasvalaki, aki sokat jelent Olgának. Annyira sokat, hogy a jövőben inkább neki akar főzni, és nem Wernernek meg nekem! Még a gondolatba is beleborzongok! Ahhh!

Olga meg nevetgél.

– Ne aggódjon, el fogom mondani a testvéremnek, hogy mit esznek szívesen a professzor úrék. Dieternek meg egyébiránt neki kell állni diétázni, az utóbbi időben felszedett pár kilót.

– Nem is csoda. Aki a világ legjobb szakácsnőjét fogta ki magának, az bizony nem ússza meg néhány pluszkiló nélkül. De tudja mit, Olga?! – Werner itt tart egy kis hatásszünetet.

– Nem tudom, professzor úr – ingatja a fejét Olga.

– Egyenesen irigylem a maga Dieterét. Habozás nélkül vállalnék plusz öt, sőt akár tíz kilót is, ha azzal marasztalni tudnám. Akárhogy is nézem, igazi katasztrófa számomra, hogy itthagy minket!

Miiii? Hát tényleg igaz? Olga elmegy, Werner pedig nem tud semmit tenni, hogy megakadályozza? Hát ez igazi katasztrófa, akárhogy is nézzük! A hátamról lassan az oldalamra fordulok, és a padlóra hanyatlik a fejem; ez a megfelelő fejtartás most. Szédülök a bánattól, ami úgy emészt… vagy a sok forgolódás miatt van?

– Olga, nézze csak! Winston is milyen lesújtott. Egészen biztos, hogy neki sem tetszik, hogy mostantól maga nélkül kell boldogulnunk.

– Jaj, professzor úr, hagyjon már, mert kezdem én is rosszul érezni magam. Különben is, már megtaláltuk a legmegfelelőbb utódomat. Anna – majd meglátja – még nagyobb szeretettel fogja a gondjukat viselni, mint én tettem. Hiszen ő édesanya, és mint ilyen, igazán nagy gyakorlata van a gondoskodásban!

Hát aztán? Mi köze a kettőnek egymáshoz? Egyszerűen nem értem. Mi köze a gondoskodásnak az anyukákhoz? Én például alig emlékszem az enyémre. Lehet, hogy nagyon gondoskodott rólam, de hogy nem sokáig tette, az biztos! Ugyanis még egészen kicsi voltam, amikor Werner elhozott a tenyésztőtől. Azóta ő és Olga együtt gondoskodnak rólam, és ez teljesen jó így, semmi okom a panaszra!

– Ó, valóban? Tehát a testvérének van egy gyermeke? – nagyon úgy hangzik, mintha Werner meglepődött volna.

Olga bólint.

– Egy kislánya, tizenkét éves. Nagyon édes gyerek, és remekül tanul az iskolában. Főleg az idegen nyelvekből kiváló. Amikor a testvérem négy évvel ezelőtt Németországba jött, a kislány még egy szót sem tudott németül. Most meg?! Senki nem mondaná meg róla, hogy nem itt született!

Aha! És ezt miből lehet tudni? Nem értem. Vagy netán hallatszik egy ember beszédén, hogy honnan származik? Erről egyáltalán nem tudtam.

Olga mosolyog.

– Kira biztosan szívesen elkíséri egyszer az anyukáját, amikor idejön, és eljátszik egy kicsit a cicussal. Akkor majd Winston sem fog ennyire unatkozni.

Hahó! Én egyáltalán nem unatkozom! Honnan jött Olgának ez a képtelen ötlete? Én nagyon elégedett vagyok az életemmel úgy, ahogy most van. A változásokat pedig nem szeretem. És gyereklátogatókhoz végképp semmi kedvem. Persze, hogy majd játszanak velem… Én kifejezetten utálom a gyerekeket! Hangosak és neveletlenek, és eddig akárhány gyerekkel találkoztam, a végén mindegyik csak felidegesített. Mert például elkezdte húzogatni a szép hosszú bajuszszőreimet. Vagy volt, aki arra vetemedett, hogy levágja!

Werner testvérének például három különösen neveletlen kölyke van: az ikrek – két kislány – és egy nagyobb fiú. Hát ez a három jómadár halálra gyötör minden alkalommal, amikor látogatóba jönnek hozzánk, az Árnyas fasorba. Karácsony, húsvét, családi ünnep – nekik egyre megy; minden alkalommal valami idegtépő ötlettel állnak elő. A legutolsó karácsonykor például két kis szárnyat akartak a hátamra tenni, hogy én legyek az angyal. Oda akarták ragasztózni! Na, most ezt képzeljük el! Werner persze leszidta őket, de már késő volt, a szárnyak úgy beleragadtak a bundámba, hogy Olgának kellett eltávolítani őket a körömollójával. Utána úgy néztem ki, mint akit a bolondokházából szalajtottak. Egyszerűen rémes volt! Én, Winston Churchill, megtépázva, elcsúfítva!

Tehát nekem mindegy, mi lesz, és hogy ki helyettesíti majd Olgát, amikor majd erre a Dieterre főz, bárki jöhet az Árnyas fasorba, csak ne gyerek legyen! Ó, jószagú szardínia, csak gyereket ne kelljen látnom!

Egy vég, ami egyben új kezdet. És méghozzá milyen!

Hát, ha létezik a nagy macskaisten, akkor az én imáimat nem hallgatja meg. Mert az én történetembe természetesen beköltöznek a gyerekek. Naná! Egy időben azzal, amikor Olga elbúcsúzik tőlünk. Micsoda csapás ez egy hű szívű kandúrnak, mint amilyen jómagam is vagyok!

Pár nap múlva ugyanis Olga ott áll a bőröndjeivel az ajtóban, mellette pedig Dieter ácsorog tétován. Én meg bizalmatlanul méregetem őket.

A tévé előtt Wernerrel eltöltött hosszú estékből már tudom, hogy az emberek szívesen élnek párban. Például amikor egy férfi beleszeret egy nőbe, akkor ők egy pár lesznek, és akkor együtt maradnak onnantól fogva. Legalábbis az emberek többsége erre áhítozik. Sok-sok film, amit Wernerrel együtt néztünk, pont arról szól, mekkora galibát okoz, ha a szerelemmel valami gond adódik. És hogy ez gyakran bizony milyen bonyolult bír lenni. Sokszor gondoltam már arra, mennyivel kevesebbet idegeskednének az emberek, ha ez a szerelem-dolog egyáltalán nem is létezne. Wernernek például ez egyáltalán nem okoz semmiféle gondot. És mennyire nyilvánvaló az ok: ő ugyanis nem egy hölggyel él együtt az Árnyas fasor 106/a-ban, hanem velem! Macska és ember egyszerűen jobban passzol egymáshoz, mint férfi és nő. Erre minden bizonnyal majd Olga is rájön, amikor ez a Dieter ott lesz a nyakán egész nap. És aztán az álomférfiból majd jól rémálomférfi lesz! És akkor majd nagyot sóhajt, és azt kívánja, bárcsak itt maradt volna velünk, és bárcsak Winstonról meg Wernerről gondoskodhatna Dieter helyett. Minket ugyanis egyáltalán nem lehet csak egyszerűen elhagyni!

Olga most benyúl a nadrágzsebébe, és előhúzza a kulcscsomóját.

– Tessék, a kulcsaim – mondja.

Werner bólogat.

Már nem mosolyog, hanem olyan bánatosan néz, ahogyan én is érzem magam. Pár évnyi házi kedvenckedés gyakorlott érzelemleolvasóvá tesz ám egy háziállatot. Nekem legalábbis elég egy pillantást vetnem Wernerre, és szinte rögtön tudom, milyen a hangulata. És ez, kérem, igen praktikus bír lenni. Vegyük például azt, amikor felfalok valamit – elég egy pillantás, és tudom, hogy komolyan haragszik-e vagy épp jót nevet a dolgon. És akkor az is rögtön világos, hogy jobb gyorsan összehúznom magam, vagy mehetek dörgölőzni kicsit.

– Nos, akkor most, gondolom, búcsúzkodnunk kell? – bizonytalankodik Werner. Vajon csak nem azt hiszi, hogy Olga az utolsó pillanatban mégis meggondolja magát?

– Úgy van – válaszol Olga, és elindul lefelé a lépcsőn. Aztán még jó hangosan elkiáltja magát: – Anna! Dieter itt van, indulnunk kell!

– Egy pillanat! – hangzik a konyhából. – Jövök már!

Röviddel ezután Anna ott terem mellettünk. A nadrágját szaglászom, kétség nem fér hozzá, éppen főz valamit. Egész jó az illata. De milyen furi, hogy nem visel kötényt. Olga sosem főzött kötény nélkül. Hmmm, úgy látszik, így is lehet! Igazán érdekes!

Olga a kulcscsomójával vicikvacakol, végül odanyújt egy kulcsot Annának.

– Tessék, szívem! Nagyon vigyázz rá! De természetesen ne csak erre, hanem a professzor úrra is. És ne feledkezz el Winstonról sem!

Anna elveszi a kulcsot, a másik kezét meg a magasba nyújtja.

– Esküszöm!

Erre mindannyian felnevetnek, és az a síri hangulat, amelyik az előbb még azzal fenyegetett, hogy rátelepedik az egész lakásra, a nevetés hatására köddé válik. Olga búcsúzásképpen megrázza Werner kezét, aki csak áll, és nem tudja, mit tegyen, majd magához öleli és megszorítja kicsit Olgát.

– Sok sikert kívánok! Vigyázzon magára, Olga! Hiányozni fog nekem!

Miaú! Nekem is! De ezt most hogyan mondjam el? Egy villámgyors kettős ugrás mellett döntök: a padlóról fel a fali kulcstartó alatti előszobaszekrényre, és onnan – cakk! – Olga karjába. Beszéljenek helyettem a tettek! Két másodperc múlva már célirányosan Olga karjába érkezem.

– Ó, hoppá! Váratlan támadás elölről! – jegyzi meg Olga a szenzációs ugrásra utalva, és megkapirgálja a fülem tövét. – Azt hiszem, Winston velünk akar jönni!

– Szó sem lehet róla! Marad! Winston marad! – szólal meg határozottan Werner. – Nem tűnhet el egyszerre mindenki!

– Hát, azt én sem szeretném – szólal meg Dieter. – Ugyanis allergiás vagyok a macskaszőrre. Hosszú távon nem bírnánk együtt, én meg a macska.

Micsoda lehetetlen dolog ez már! Olga pont egy olyan férfit kerített magának, aki nem képes elviselni minket, macskákat? Ez képtelenség! Ez határozottan rossz ízlésre vall, mármint Olga ízlésére a férfiakat illetőleg. Sértetten huppanok le Olga öléből, és eloldalgok a konyhába. És ott is maradok mindaddig, amíg Olga és Dieter elhagyják a lakást!

Mikor éjszaka bekucorodom a kosaramba, hála istennek, már jobban érzem magam. Anna igazán finomat főzött nekem: valódi csirkemájat valódi rizzsel. Utána meg fütyörészve takarítgatott a lakásban – szinte úgy, ahogy Olga is mindig tette. Talán mégsem fog sok minden megváltozni az én macskaéletemben. Ezzel a kellemes gondolattal eltelve elégedetten összegömbölyödöm, elalszom, és csupa szépet álmodom. Például csirkemájról, meg egy napfényes ablakban szépen kitakarított kis fekhelyről.

Brrr! Brrr! Brrrrrrrrrr! Álmomban Werner éppen feltett a telefon melletti asztalkára, pont amikor az csörögni kezdett. Először alig-alig, aztán meg éktelen hangosan. Miaú! Ez most már tényleg megzavarja az én finom kis álmomat. Csoszogj már oda a telefonhoz, Werner! De ő a füle botját se mozdítja, csak ül a helyén és hagyja, hadd csörögjön. Nem hiszem el! Hát tényleg nem veszi észre, hogy milyen idegesítő ez a zaj? Brrr! Brrrrrrrrrr! Werner, öregfiú, mozdulj már! Én mégis hogyan emeljem fel a mancsommal a kagylót?!

De Werner csak nem megy a telefonhoz, és minél tovább tart a csörgés, annál világosabb lesz, hogy nem álombeli csörgést hallok, hanem a zaj nagyon is valóságos. És hogy nem a telefon csörög, hanem a bejáratnál csapta valaki ezt az éktelen lármát. És mindezt az éjszaka kellős közepén. Hát ilyen nem létezik!

Fáradtan feltápászkodom. Ki az ördög lehet az? Werner épp most trappol el mellettem félálomban.

– Mi folyik itt, Winston?

Még tőlem kérdezi! De nem tudok mit válaszolni.

– Éjjel 3 óra van. Kicsit késői óra ez egy látogatáshoz! – ásít egy nagyot Werner, miközben a kémlelőnyíláson leselkedik kifelé. Onnan jól látni, ki ácsorog a lépcsőházban.

– Azt a mindenit! – szalad ki Werner száján.

Nyilvánvalóan meglepődött, sőt nagyon-nagyon meglepődött. Fogja, elhúzza a reteszt, ami belülről van az ajtónkon. Aztán kikémlel a résen. Anna áll kint. Meg egy vékony, szomorúan befelé pislogó kislány.

Minden másképp van, mint ahogy gondolnánk

Annának feldagadt a szeme, és amúgy is, valahogy másképp néz ki, mint pár órával ezelőtt. A kislány meg majd megfagy, vagy legalábbis reszket egy kicsit. Esetleg fél? És ha igen, akkor mitől? Biztos nem Wernertől vagy tőlem. Werner a csíkos fürdőköpenyében egészen biztosan nem néz ki valami félelmetesnek, én pedig, ugyebár, csak a macska vagyok. Még Werner öccsének azok a neveletlen kölykei sem félnek tőlem. És azok egyértelműen fiatalabbak ennél a kislánynál.

– Jó estét! Nem akartam csak úgy bejönni, ezért csengettem inkább – Anna hangja nem tűnik túl magabiztosnak.

A mellette álldogáló kislány hallgat. Ez lenne Kira? Biztos ő az. Annára mindenesetre eléggé hasonlít. Neki is pont olyan világos haja van, és nagy szeme…

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-403-075-1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – Apache License 2.0
Drukaatie burti – Kārlis Kalviškis, SIL OFL