A húgomnak, Tarának.

Viharos és verőfényes napokra.

Originally published in English by HarperCollinsPublishers Ltd under the title:

GEEK GIRL – Model misfit

Text copyright © Holly Smale 2013

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2015

The author/illustrator asserts the moral right to be identified as the author/illustrator of this work.

Borítóterv @ HarperCollins Publishers 2013

Borítófotó @ Quavondo/Getty Images (arc), John Rensten/Getty Images (szemüveg, szem), PhotoAlto/Alix Minde/Getty Images (száj), Shutterstock.com (haj)

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Nagy Boldizsár

Szerkesztette: Csapody Kinga

Korrektor: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-403-072-0

különleges (melléknév)

1. rendkívüli, egyedülálló

2. egyedi, egyéni

3. az átlagtól eltérő, annál jobb

KÖZNYELVI SZLENGBEN

1. nagyon, nagyon csinos

1

A nevem Harriet Manners, és modell vagyok. És hogy modell vagyok, azt az alábbi dolgok is bizonyítják:

1. Hétfő reggel van, és én arany tütüt viselek, aranyszínű kabáttal, arany balerinacipővel és arany fülbevalóval. Az arcomat aranyszínűre mázolták, és egy hosszú, aranydrótot tekertek a fejemre. Hétfő reggelenként általában nem így nézek ki.

2. Van egy testőröm. A fülbevalóim olyan értékesek, hogy nem mehetek el a mosdóba, csak akkor, ha ő is jön velem, és miután végeztem, ellenőrzi a fülcimpáimat, hogy nem húztam-e le véletlenül a függőket a vécébe.

3. Már két órája nem engedik, hogy mosolyogjak.

4. Minden egyes alkalommal, amikor beleharapok a fánkomba, hogy egy kis energiához jussak, a körülöttem állók úgy kapkodják a levegőt, mintha épp négykézlábra ereszkedtem volna, és a földet nyalogatnám.

5. Egy fényképezőgépet toltak az arcomba, mögötte pedig egy férfi azt ismételgeti, hogy „Hé, modell”, miközben az ujjával csettintget nekem.

Vannak más jelek is (kissé duzzogva csücsörítem a számat, és pár másodpercenként olyan apró mozdulatokat végzek, mint egy robot), de ezek nem feltétlenül perdöntőek. Az apukám épp így szokott táncolni, amikor valami autóreklám jön a tévében.

Na mindegy, a végső bizonyíték arra nézve, hogy modell vagyok, a következő:

6. Egy kecses, elegáns és kifinomult lénnyé változtam.

Kimondhatjuk, hogy valóban felnőttem azóta, hogy utoljára találkoztak velem.

Egy csomót fejlődtem. Kivirágoztam.

Persze nem szó szerint. A magasságom és az alakom ugyanolyan, mint hat vagy akár tizenkét hónappal ezelőtt. Miközben a korombeli lányok egyre nőiesebbek, formásabbak, a pubertás jól láthatóan éppúgy utolsóként akar kiválasztani engem, mint a csapatkapitányok tesiórán. Tehát, természetesen, én ezt most metaforikusan értettem. Egy reggel egyszerűen felébredtem, és BAMM: a divat és én egyszer csak eggyé váltunk. Együttműködünk, segítjük a másikat. Épp úgy, mint a krokodil, és a kis egyiptomi lile madár, ami bemászik a hüllő szájába és kicsipegeti a húsdarabkákat a fogai közül. Persze a mi kapcsolatunk ennél sokkal glamúrosabb és jóval higiénikusabb.

És most teljesen őszinte leszek önökkel: ettől egészen új ember lettem. A stréber énem eltűnt, és a helyén egy ragyogó új lány található. Aki népszerű. És menő.

Egy vadiúj Harriet Manners.

2

Na mindegy. A legnagyobb előnye annak, ha az ember teljes szinergiában tud létezni a divatvilággal, az, hogy a fotózások zökkenőmentesen és koncentráltan működnek.

– Jól van – mondja Aiden, a fotós –, most mire gondolunk?

(Látják, miről beszélek? Mire gondolunk: a divat és én tulajdonképpen közös aggyal rendelkezünk.)

– Valami titokzatosra – válaszolom. – Valami rejtélyesre és kifürkészhetetlenre gondolunk.

– És miért pont erre?

– Mert ez van a parfümös dobozra írva.

– Pontosan. Én Garbóra és Grable-re gondolok, Hepburnre és Hayworth-re, Bacallra és Bardot-ra{1}, de talán az a legjobb, ha egy valóságshow-sztárra gondolsz, és épp az ellenkezőjét teszed, mint amit ő tenne.

– Értem – vágom rá, majd a padlón fekve egy kicsit változtatok a pózomon, és a lábamat úgy fordítom, hogy a talpam saját magamfelé nézzen. Aztán kecsesen előrehajlok. Titokzatos. Megragadom a kabátom szélét és kicsit felhúzom, mintha pillangószárnyak lennének, az arcomat pedig lefelé fordítom. Rejtélyes. Végül felpúpozom a hátamat és a karomat kifordítva magam elé nyújtom, így most épp a ráncokat látom a könyököm külső részén. Kifürkészhetetlen.

– Csodás. – Aiden felnéz a fényképezőgép mögül. – Modell, Yuka Itónak igaza volt. Tényleg nagyon furcsa pózokba tudod magad vágni, de működik a dolog. Nagyon edzsi, nagyon vagány. Olyan high fashion.

Na, mit mondtam? Ilyenek vagyunk, én és a divat: ki és be mászkálok a szájából, és már meg sem próbál felfalni.

– Most fordítsd a könyököd a másik irányba, légy szíves! – A fotós leguggol, beállítja az exponálót, majd újra felnéz. – A kamera felé.

Szent kalács.

– Tudja – magyarázom mozdulatlanul –, a rejtélyes, a titokzatos és a kifürkészhetetlen tautológia{2}. Yuka egy csomó helyet megspórolhatott volna a dobozon, ha csak az egyik szót használja ezek közül.

– Csak fordítsd meg a karod!

– Hm, vajon miért nem a „kaotikus” szót használta? Egy régi görög szóból származik, aminek a jelentése valójában nemcsak az, hogy ködös űr, hanem az is, hogy formamentes tartalom. Ez egész jól illene egy parfümhöz, nem? Mit gondol erről?

Aiden az orrnyergét masszírozza.

– Na jól van. Mi lenne, ha inkább a cipőd talpát fordítanád felém? Megpróbálhatnánk egymással szembe tenni a két talpat.

Megköszörülöm a torkomat, az agyam pedig csak úgy pörög.

– Ööö… de mi lesz Szaúd-Arábiával, Kínával és Thaifölddel? A kultúrájukban illetlenségnek számít a másik felé fordítani a talpat… – Kétségbeesetten nézek körbe a stúdióban. – Nem akarjuk őket megsérteni, ugye? – A karjaimat drámaian széttárom, hogy még meggyőzőbb legyek.

És akkor Aiden szeme megakad valamin, ami a kabátujjamon van.

Jaj ne. Ne ne ne.

– Mi az ott? – kérdi, aztán feláll és elindul felém. Én épp próbálok feltápászkodni a földről, de a lábam beleakadt a hatalmas tütübe. A fotós megfogja a karomat, és leválaszt egy apró, aranyszínű post-itet a kabátom ujjának belső feléről. – Ez meg mi?

– Hm? – nyelek egy nagyot, és akkorára meresztem a szemeimet, amekkorára fizikailag képes vagyok.

Aiden a post-itet tanulmányozza.

– F = M × A? – olvassa lassan. Majd három további post-itet szed le, amelyeket a kabát bélésén talál. – V = I × R? Ek = 1/2 × M × V2? W = M × G?

Mielőtt megmozdulhatnék, a cipőm felé nyúl, megfordítja, és levesz egy post-itet a tűsarokról. Majd levesz egyet a könyököm belső feléről, és négyet a tütü hálójának belső hajtásai közül is.

Nagyokat pislogva nézegeti a post-iteket, miközben én a padlót bámulom, és próbálok olyan kicsinek tűnni, amennyire az emberileg lehetséges.

– Harriet – szólal meg lassú és hitetlenkedő hangon. – Harriet Manners, te tényleg matekot tanulsz a fotózásom kellős közepén?

Nemet intek a fejemmel, miközben a levegőt tanulmányozom a bal füle mögött. Emlékeznek még a krokodilra és a madárra? Azt hiszem, az egyik most fel akarja falni a másikat.

– Nem – felelem egészen halkan. Merthogy a) az nem matek, hanem fizika, és b) nemcsak a fotózás közepén tanultam, hanem egész idő alatt.

{1} Greta Garbo (1905–1990), Clark Gable (1901–1960), Audrey Hepburn (1923–1993), Rita Hayworth (1918–1987), Lauren Bacall (1924–2014), Brigitte Bardot (1934–): legendás hollywoodi filmsztárok

{2} Tautológia: hasonló, vagy azonos jelentésű szavak ismétlése, ami rendszerint stílushibának számít. Leegyszerűsítve: kétszer mondja ugyanazt.