Chris Miles

HŰ, DE NAGY VAGY!

– részlet –

Szöveg: Chris Miles
Borító és illusztrációk: Mike Jacobsen

A mű eredeti címe: Spurt
Kiadója © Hardie Grant Publishing Pty.Ltd., Richmond, Australia

Magyar fordítás © Moldova Júlia, 2015

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Pásztor Csörgei Andrea
Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-963-403-076-8

Nikkinek, aki mindent megváltoztatott.

Első rész
A szőrtelen kétségbeesés

Egy

Jack Sprigley benézett a pizsamanadrágjába az iskolai negyedév első napján, és megállapította, hogy legrosszabb félelmei váltak valóra.

Nem változott semmi.

Sehol semmi végső, lenyűgöző hajrá. Vagy utolsó, győzelmes csapás. Semmiféle pezsgőpukkantós pillanat, ami azt jelenthetné, hogy csatlakozhat a nyolcadikosok szőrös, pattanásos dicsőségéhez.

Hagyta visszapattanni a pizsamanadrág gumis derekát. Lejárt az idő. Lassan véget ér egy újabb tanév, és ő még mindig itt áll a „pubertás előtti senki földjén”.

Jack leült a konyhaasztalhoz egy átlagosnál kissé megtermettebb gabonapelyhes tál társaságában. Anyukája, Adele felnézett a reggeli teájából.

– Első nap – jegyezte meg.

– Aha – mondta Jack.

Adele belekortyolt a teájába.

– Biztos várod, hogy találkozz mindenkivel – mondta, mire Jack vállat vont.

– Aha. – Hallie viharzott be, és kikapta a reggeli gyümölcsturmixot a hűtőből.

– Csak mert úgy tűnt, hogy a szünet legnagyobb részét a szobádba zárkózva töltötted – folytatta Jack anyukája, kerülve fia tekintetét. – Egyedül – tette hozzá.

– Pfuj – hallatszott Hallie hangja a hűtőajtó mögül.

– Nem értem rá – mondta Jack.

– Pfuj! – ismételte Hallie.

Jack tudta, mire gondol a nővére. Egy tizennégy éves fiú, egyedül a szobájában napokig… Erre adódtak természetes magyarázatok. De épp ez volt a gond. Hogy mi mindent tehetett volna. Igen, minden, amit a tanárnő egészségtanon magyarázott, teljesen logikusnak tűnt.

Elvben.

– Mindegy – mondta Jack. – Nem arról van szó, hogy ne lett volna semmi kapcsolatom senkivel a szünetben. Csak… inkább online lógtunk együtt.

– Oké – mondta az anyja, bár nyilvánvalóan nem volt meggyőzve. Szóval Vivivel, Reese-zel és Darylynnel lógtál együtt online.

– Ja – nyögte gabonapehellyel teli szájjal Jack.

Jack nagymamája, Marlene csoszogott be a konyhába, és feltette a teáskannát.

– Ne felejtsd el elvinni a receptem a patikába, Jack.

– Még sosem felejtettem el, nagyi – mondta Jack megkönnyebbülve, hogy témát váltottak.

Csendben megette az átlagosnál kissé megtermettebb tálnyi gabonapelyhet.

Eddig Jack három lehetőséget talált, ami megmagyarázhatja, hogy ilyen ijesztően nem fejlődik a férfiassága.

1. A teste ugrásszerű növekedésre készül. Lesz egy pillanat, mikor őrületes kamasz Hulkká változik, és tekintélyes golyókat növeszt.

2. Ez az istenek büntetése, mert hatodikban félig-meddig híres lett.

3. Összecserélték a kórházban, és igazából lány.

Jack már korábban kizárta a második lehetőséget. Ha lennének istenek, akkor is lenne jobb dolguk, minthogy valóságshow-kat bámuljanak. Ha a 3-as az igaz, és ő lány, akkor az elég kínos, mert nincs melle meg semmi ilyesmi. De még ha az 1-es lenne, és űrsebességgel lesz belőle óriáshím, Jack attól tartott, már akkor is elkésne. Nagyjából biztos volt benne, hogy a barátai már ejtették. A jelek egyértelműek voltak: Vivi nem hívta, nem e-mailezett, de még csak sms-t sem írt az utolsó tanítási nap óta. Két teljes hétnyi csend. Amire Jack úgy válaszolt, hogy… nos, igazából csenddel.

Reese sem jelentkezett. Egyetlen gyanús YouTube-link sem jött valamelyik kétes 60-as évekbeli garázszenekar vagy piszkos rockerbanda klipjéhez, akik épp Reese aktuális heti listájának tetején váltották egymást.

Darylyn sem. Még csak nem is válaszolt Jack sms-ére, amiben megkérte a lányt, állítsa vissza a laptopját olyanra, amilyen Darylyn „fejlesztése” előtt volt.

Semmi.

Anyának igaza volt, Jack már két hete nem találkozott a barátaival.

De ez a kiközösítés nem az ünnepekre szólt csak, Jack már valamikor hetedik végén észlelte a változás első jeleit. Darylyn pattanásait. A szőrt Reese ajka fölött és hónalján. Vivit, ahogy addig jutott, hogy Jacknek látnia kellett, bizony melle nőtt.

Más is volt. Egy héttel a félév vége előtt meglátta Reese-t és Darylynt, ahogy sugdolóztak, amikor mind a Bernardino plázában lógtak tanítás után. Akkoriban nem gondolta fontosnak. Most rájött: alighanem ez volt az a pillanat, mikor elkezdték feltenni a kérdést, vajon mutatkozhatnak-e nyilvánosan olyannal, aki inkább néz ki a kistesójuknak, mint havernak, és a kétely magvai valamikor gyökeret vertek Vivi fejében is.

Most úgy tűnt, minden kivirult, mint a mindenki arcát ékesítő beérett pattanások, mármint Jacket leszámítva mindenki. Vivi, Reese és Darylyn nyilván találkoztak, amint vége lett a félévnek, és úgy döntöttek, ejtik Jacket. Mert ez történik, ha lemaradsz. Otthagynak.

Jack betuszkolta a laptopját a hátizsákjába, mellé nyomta a sortját, a Nike Zoom sportcipőjét meg a kulacsát is.

Igazán remélte, hogy eljön az ugrásszerű növekedés, mire újrakezdődik az iskola. A szünet alatt a fórumokon és csetszobákban olvasottak mind azt ígérték, hogy el fog jönni ez a pillanat. A hormonjai végül beindulnak, és a pubertás előtti ciki és fura kissrácból társadalmilag elfogadható, tesztoszterontól duzzadó férfiszörny lesz.

De Jacknek nem volt ideje, hogy kivárja a pillanatot. Már elszalasztotta az esélyt, hogy ő legyen a menő, miután szerepelt a tévében… És most úgy tűnt, az a pár barátja is ejti, akik voltak. A teljes kirekesztettség egyetlen fanszőrszálon függött.

Muszáj időhöz jutnia. Ekkor jutott Jack eszébe a műsor, a Légy nagy! Igen, három teljes év eltelt azóta, hogy ott állt a kamera előtt. Rendben, csak egy ostoba játék volt. De elgondolkodtatta.

A játék arról szólt, hogy valaki másnak tetteti magát az ember. Gyerekcsapatokat küldtek hétről hétre különböző munkahelyekre, felnőttek munkáinak elvégzésére. És minél jobban játszották a versenyzők a felnőttet, annál tovább jutottak a műsorban.

Tettetés. Vajon ilyen egyszerű a válasz?

Jack egyik vállára lendítette a hátizsákot, és a hátsó ajtó felé indult, aztán le az utcára, miközben egy zseniális ötlet született meg a fejében.

Ha jóban akar maradni Vivivel és a többiekkel, ahhoz csak viszonylag egyszerű csalásra lesz szükség. Meg kell győznie a barátait, hogy megtörtént a fejlődési ugrás. Egyszerűen csak azt kell tettetnie, hogy meglódultak a hormonjai.

El kell adnia, hogy beköszöntött a férfivá válás.

Kettő

– Srácok!

Vivi, Reese és Darylyn épp eltűnni készültek az iskola kapujában. Ahogy Jack közeledett, látta, hogy Vivi erősebben markolja iskolatáskája fogantyúját, mintha ejtőernyő-zsinór lenne, és kivitorlázhatna vele a kínos szituációból.

– Helló, Jack – mondta a lány. – Meg akartunk várni, csak…

– Nem kell – felelte Jack. – Utolértelek titeket. Teljesen.

Darylyn elsöpörte a frufruját a szeméből.

– Láttam, hogy írtál a laptop miatt. – Darylyn mindig rettenetesen gyorsan beszélt, mintha a beszéd olyasmi lenne, mint egy ragtapasz letépése. Oldalra pislantott Reese-re, aki makacsul bámulta fekete-fehér kockás tornacipőjét. – Azt hiszem, elfelejtettem válaszolni.

Jack vállat vont.

– Semmi gond. Mert hát végül is amúgy sem értem rá számítógépezni.

– Nem értél rá? – kérdezte Vivi.

– Igen – felelte Jack, és férfiasan a távolba révedve bólintott. Aztán visszafordult a többiekhez. – Bocs, ha… kiestem kicsit a képből.

Vivi a homlokát ráncolta.

– Miért nem értél rá?

– Csak… tudod – felelte jelentőségteljesen Jack –, pasiügyek.

– Ezt hogy érted?

Jack megdermedt. Tényleg, hogy érti?

– Tudod. Csak a szokásos. Reese, te tudod, milyen ez.

A gyors beszédű Darylyn Deramónak Reese Rasmus volt a tökéletes ellentéte. Hajlamos volt mélyen elgondolkozni. Tulajdonképpen olyan mélyen gondolkozott, hogy őt hallgatva az volt az ember érzése, hogy éppen új nyelvet épít a semmiből.

– Hm… – mondta.

Jack megértően biccentett, bajtársiasan, „mindketten láttunk már tesztoszteron-fröccsöt” megértéssel. – Azt hiszem, érthető, ha nem akarok belemenni részletekbe. Hölgyek is vannak a társaságban.

– Nem, haver – ráncolta a homlokát Reese. – Komolyan nem tudom, miről beszélsz.

Jack felsóhajtott.

– Jaj, srácok. Nyilvánvaló, miért nem értem rá. Mind teljesen normális tinédzserek vagyunk, és olyan változásokat élünk át, amiket a normális tinédzserek szoktak ilyentájt. Most már tudjátok?

Vivi csak a homlokát ráncolta.

– Nem igaz…

– Maszturbáltam – nyögte ki kétségbeesetten Jack.

Vivi tátott szájjal bámult. Darylyn önkéntelenül hátrébb lépett. Reese szemöldöke felszaladt. – Haver… –mondta.

Jack elbizonytalanodott. Nyilvánvalóan túl korán jött elő a nagyágyúval. De már ráállt a pályára, nem tehetett mást, csak tovább lőhetett.

– Aha… Csak rengeteget maszturbáltam, ennyi.

Kínos csend következett. Jack mintha hallotta volna, hogy Reese azt suttogja: „haver”.

Vállat vont, próbálta leplezni zavarát. – Ez elég normális amúgy. Mármint mindannyian rohadt gyorsan növünk. Sokszor egyáltalán nem uraljuk, mit művel a testünk. Ilyen ez… Ha leszállna egy UFO, észre sem venném, annyira csak a maszturbálásra figyelnék. Felnéznék, megállapítanám, hogy megtörtént az első kapcsolatfelvétel a földönkívüliekkel, ami tök fontos meg minden, de ez itt nem verődik ki magától.

Jack próbálta nem észrevenni, milyen pillantásokkal méregetik a végzősök, akik hallották, mit mond, ahogy kimentek a kapun.

– Szóval… ennyi. Eléggé elfoglalt voltam. És milyen volt nektek a szünet?

Az elektronikus csengő hangja végigharsogott az Upland Iskola udvarán.

Megmentett a csengő, gondolta Jack.

Bárcsak azelőtt szólalt volna meg, hogy kimondta a „maszturbálás” szót.

Reese félrevonta Jacket, miközben Vivi és Darylyn nyomába szegődve az iskola épülete felé tartottak a pálmákkal szegélyezett úton.

– Haver. De egész szünetben?

Jack úgy döntött, ez a kérdés kedvező jel. Eddig senki nem kérdőjelezte meg, hogy képes lenne kéthetes önkielégítésre. De mostantól vigyáznia kell. Nem akarta elrontani, hogy kiderüljön, fogalma sincs, miről beszél.

– Aha – mondta Jack. – Naponta hússzor. – Ez elég hihetőnek tűnik, állapította meg magában.

Reese a homlokát ráncolta.

– Szóval… akkor nem Vivivel lógtál?

– Nem – felelte Jack. – Az kicsit fura lett volna, nem? Ezzel a sok maszturbálással. Mármint, nem értek a lányokhoz, de…

– Nem, én sem – felelte Reese gyorsan. Aztán úgy tűnt, magához tért, és visszalassult a szokásos Reese-tempóra. – Én sem… haver.

– Várj – kérte Jack –, akkor te sem találkoztál a szünetben Vivivel?

Reese mintha nem tudta volna, hova nézzen.

– Hm… talán. Te mikor nem találkoztál vele?

– Végig – felelte Jack meglepetten, hogy Reese-nek ezt a kérdést egyáltalán fel kellett tennie. – Elsősorban a folyamatos maszturbálás miatt nem.

– Haver, bírnám, ha ezt nem mondanád többet.

Jack egy percig végiggondolta, amit megtudott. Ez vajon azt jelenti, hogy nem is esküdtek össze, hogy lekoptatják?

– Várj csak… Akkor találkoztál Vivivel vagy nem?

Reese habozott.

– Aha… Gondolom, összefutottunk vele.

– Összefutottatok? Ki? Te meg Darylyn?

– Hogy mi? – állt meg Reese.

– Többes számot használtál – Jack látta Reese kínos zavarát. – És most fura vagy, hogy rákérdeztem.

Reese mintha vívódott volna. Végigszántott felnyírt taraján, arcát összeráncolta.

– Figyelj, Jack, valamit…

– Itt van! – kiáltott valaki.

Jack és Reese felnéztek: három széldzsekis, kockás szoknyás hetedikes rohant feléjük az iskola parkolóján át. Elrángatták Reese-t, Jack köré tömörültek, és fedeles poharaikból hangosan szürcsölték szívószállal a turmixukat.

Az egyik lány szabad kezével megpaskolta Jack karját.

– Rád szavaztunk! – cincogta.

– Hogyhogy rám szavaztatok? – csodálkozott Jack. – Miről beszélsz?

– A Légy nagy! oldalán lehet szavazni – mondta egy másik lány, olyan izgatottan, hogy alig bírt egy helyben megmaradni. A másik kettő belefújt a szívószálba, mire a betegesen zöld buborékok úgy festettek, mint egy üstben forralt főzet. – Addig nyomogattuk a „Jackre szavazok” gombot, amíg nem kellett aludni mennünk!

A harmadik lány is felpillantott a turmixból, és üveges szemmel nézett rá. – Este fél tíz után öt perccel, iskolaidőben – mondta halálosan monoton hangon.

– De… én már nem vagyok benne a műsorban – felelte Jack.

Az első lány pofákat vágott. – Arról szólt a szavazás, hogy melyik döntőst hozzák vissza, te hülye.

– Vissza?

A lányok egymásra néztek, tágra nyílt szemmel kiabáltak.

– Jacket! Hozzák vissza Jacket! – süvöltötték fülhasogatóan. Aztán elmentek, és velük együtt eltűnt a kockás szoknyák és polárpulcsik örvénylése is.

Vivi és Darylyn bevárták a két fiút.

– A rajongóid? – kérdezte Vivi.

– Ki tudja – vont vállat Jack.

– Nyilvánvalóan a Légy nagy!-ról beszéltek – jegyezte meg Darylyn.

Jack előadta az ártatlant.

– Tényleg?

Darylyn szeme megvillant.

– Kizárt, hogy nem hallottad.

– Nem értem – tette hozzá Vivi. – Miért akadsz ki, ha valaki szóba hozza azt a műsort?

Jack tovább játszotta az értetlent.

– Nem is.

– De igen. Mint tavaly, amikor elindultak az új évad reklámjai.

A műsor csak két évig ment, de már mindent megváltoztattak. A gyerekeket nemcsak felnőttmunkába küldték, de volt egy olyan rész is, amikor a szereplőknek egy külön epizódot kellett elkészíteniük. Leginkább az „Eredet” című film reality-verziója lett belőle, és Jack alig tudta elképzelni, milyen új elemeket tervezhetnek a hamarosan induló következő évadra.

– Nem akadtam ki – mondta.

– De igen – közölte Vivi.

Jack vállat vont.

– Nem tudom. Azt hiszem, hülyén érzem magam, mert ez egy béna gyerekműsor. Már továbbléptem. Felnőttem. – Jelentőségteljes pillantást vetett lefelé. – Jókorát nőttem.

Darylyn visszavonult a frufruja mögé, és a földre meredt. Reese a hátsó zsebébe csúsztatta a kezét, a torkát köszörülte, és a távolba révedt. Vivi meg csak döbbentnek és csalódottnak tűnt.

– Mindegy – mondta Vivi rövid hallgatás után. – Ne kezdjük újra.

Jack csak félig-meddig követte ezután a beszélgetést, hogy mit egyenek ebédre. Leginkább a hetedikes lányok szavain tűnődött.

Hozzuk vissza Jacket?

Ez meg mi a fene?

Három

Jack és Vivi egymás mellé ültek a tanulószobán.

Még nyolcadik elején, hétfő reggelenként Vivi elmesélte volna Jacknek, milyen régi, feliratos filmet látott a hétvégén. De már hónapok óta nem kérdezte meg Jacktől, eldöntötte-e, melyik a kedvenc filmes párosa. (King Kong és a „nő a King Kongból” természetesen nem számított.)

Vivi nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy Jack nem elég érett, hogy ilyenekről beszéljen vele. Jacknek meg szintén nyilvánvalóan be kellett bizonyítania, hogy a lány téved.

Odahajolt Vivihez.

– Nem is meséltél, milyen volt a szünet.

– Hát… jó – felelte a lány. – Tudod, átgondoltam pár dolgot.

– Az jó – felelte Jack. – Csak azért kérdeztem, hogy kerestél-e vagy ilyesmi. Mert rohadtul nem értem rá az átkozott hormonfröccs miatt.

Vivi mintha nem figyelt volna rá. Mély levegőt vett, a füle mögé simította a haját, és közelebb hajolt, hogy Jack fülébe sugdoshasson.

– Jack, meg kell kérdeznem valamit.

– Halljuk – válaszolt a fiú óvatosan.

– Az a kérdés, hogy még barátok vagyunk-e. Úgy értem, igazi… barátok.

Jack ugyanezt a kérdést tette fel magának szüntelenül, nagyjából a szünet közepe óta.

– Nem tudom. Szerinted?

– Hát, szerinted annak kéne lennünk?

Jack bólintott. Elég egyszerű kérdésnek tűnt.

– Igen, nagyon is.

Vivi is bólintott.

– Szóval minden más… marad, ahogy van?

Reméljük, azért nem minden, gondolta Jack, felidézve a teljesen kopár tundrát, ami minden reggel fogadta, mikor betekintett a pizsamanadrágjába.

– Gondolom.

Vivi rábámult egy teljes, kényelmetlenül hosszú pillanatig, aztán visszahúzódott a saját felére a padban.

Jack épp próbálta megfejteni, mi is történt, mikor Mr. Jacobs kért figyelmet. Ezt írta a táblára: Negyedik negyedév: előrelépés.

– Figyeljetek ide, 8. c-sek! Egy pár apróság, mielőtt a szokásos mohó tudásvággyal belevetitek magatokat az új negyedévbe. Megkezdődik az átvezetés a kilencedik osztályba, ami azt jelenti, hogy hamarosan fakultációt kell választanotok. Még fogunk beszélni az előrelépés programról a következő hetekben. De a lényeg, amit ne feledjetek, ennyi: el kell gondolkodnotok a jövőtökön.

A jövőn? – tűnődött Jack. Még nem készült fel a jövőre. Főleg ha ilyen beszélgetések is beletartoznak, mint ez a legutóbbi Vivivel.

A felszínen úgy tűnt, hogy Vivi leszámolt Jack nagy félelmével. Végül elég szépen megerősítette, hogy még barátok. Hogy minden oké, Jacket nem fenyegeti a veszély, hogy ő lesz a legszerencsétlenebb szociális pária az Upland Iskolában. De valahogy mégsem ezt érezte. Inkább mintha a köztük lévő távolság tovább mélyült volna.

– Ha már előrelépésről beszélünk – folytatta Mr. Jacobs –, aki jelentkezne az önkormányzat társadalmi szerepvállalási bizottságának A Hét Polgármestere programára, jöjjön el holnap délelőtt a diákközpontban tartott tájékoztatóra. Küldenek valakit az önkormányzattól, aki majd elmagyarázza a kiválasztási folyamatot, és az egyik régebbi résztvevőnk is eljön, elmeséli, mire számíthat a nyertes.

– Egy hétre polgármester? – kérdezte Jack. – Ez Vivi Dink-Dawson jutalomfalatjának hangzik.

Vivi elgondolkodva bámult ki az ablakon egy pillanatig, aztán Jackhez fordult.

– Szerinted tényleg?

– Komolyan kérdezed? Diáksegítőből a nemzetközi diákok mentora lettél, aztán meg diák-önkormányzati vezető. Világos, hogy csillapíthatatlan a hatalomvágyad. Ráadásul milyen viccesen festenél abban a polgármesteri hacukában.

Vivi elmosolyodott.

– Bírnám, ha megkapnám a polgármesteri láncot meg ilyeneket.

Jack visszamosolygott. De még mindig a tanulóidő elején lefolytatott, zavarba ejtő párbeszéden gondolkozott. Ha még mindig barátok, akkor miért kerülte Vivi egész szünet alatt? Történt valami, amit nem akart elmondani? Talán csak össze kéne szednie magát, és megkérdezni tőle?

– Figyelj, Vivi – folytatta Jack halkan –, csak eltűnődtem azon, amit mondtál az előbb. Hogy még barátok vagyunk-e. Azt hiszem, már értem.

– Igen?

Jack bólintott.

– A barátok úgy érzik, elmondhatnak egymásnak ezt-azt, nem?

Vivi mintha zavarba jött volna.

– Gondolom, igen.

– Nos, szerintem van valami fontos, amit el akartál mondani nekem. És azt hiszem, tudom, mi lehet az, mert én is pont ugyanazt élem át. – Jack a lehető legkomolyabb képet öltötte, és közelebb hajolt, remélve, hogy belepillanthat Vivi gondolataiba, és sugallatot kap, mi lenne a tökéletes, mit kéne mondania. – Női bajaid vannak? – kérdezte.

Vivi elhúzódott.

– Hogy micsoda?

Jack pislogott.

– Mindannyian nagy változásokon megyünk át, nem igaz? Te, én, Reese, Darylyn… én… Felnövünk mind. A lelkünk és a testünk is. Az enyém biztosan.

– Hogyhogy női bajok? Ez mennyire retro… Volt egyáltalán olyan évtized, amikor az emberek ezt így mondták?

– Csak azt akartam mondani, hogy értem. Ezek nehéz napok. Mármint nem úgy „nehéz napok”. Azaz de igen, nehéz napok, ne tagadjuk a tényeket. Most hova mész?

Vivi összeszedte a könyveit, és otthagyta a padot. Nyilvánvalóan kicsengettek, mindenki az ajtó felé tartott.

Jack észre sem vette.

Jack alig szólt Vivihez első óra alatt – és nem csak azért, mert Ms. Liaw, a társadalomismeret-tanár egyáltalán nem tűrte a fecsegést. Eddig, leszámítva egy-két szerencsétlen elszólást, Jack úgy érezte, jól alakul a terve, miszerint elhiteti mindenkivel, hogy ő is belépett a kamaszkorba. De a tanulóidő végén lezajlott fura beszélgetésből rájött, milyen könnyen le tudja rombolni, amit elért. Csak annyi kell hozzá, hogy rosszat mondjon – megint –, és máris ott találhatja magát a barátságnak véget vető guillotine alatt.

És nem csak ezen kellett aggódnia. Jack nem bírta elhessegetni, amit azok a hetedikes lányok mondtak. Hozzák vissza Jacket? Azt mondták, valami szavazást indítottak a Légy nagy! fórumán. Remélhetőleg ez csak kutyacsont a rajongóknak, amivel elfoglalhatják magukat, amíg elindul az új szezon. Mi értelme lenne visszahozni a régi versenyzőket? Persze, a volt győzteseket igen. Talán a második helyezetteket is. De a többit? Akik nem ütötték meg a mércét? Őket miért akarná bárki látni?

A szünetben Jack a vállakozástan fakultáció után összefutott Darylynnel, mindketten az udvarra tartottak.

– Szóval, mit gondolsz? – kérdezte Jack. – Mármint a jövő évi fakultációkról.

Darylyn felvonta a szemöldökét.

– Nem akarlak megijeszteni, Jack, de azt hiszem, én alighanem matekot, informatikát, meg… informatikát választok.

– Persze – felelte Jack. – Informatika, remek döntés.

Az út maradékát csendben tették meg. Vivi és Reese már ott voltak az udvaron, mikor Jack és Darylyn megérkeztek. Ők négyen hetedik közepe felé lefoglalták maguknak az egyik asztalt, és mindeddig senki sem kérdőjelezte meg ezt. Reese különösen izgatottnak tűnt, hogy találkoznak, amit még rejtélyesebbé tett, mikor teljesen enerváltan csapott bele Jack kezébe. Majdnem olyan volt, mintha levegőnek nézte volna.

– Szóval – mondta Jack –, a junior polgármester. Azt mondtam Vivinek, hogy meg kell pályáznia. Tuti befutó lenne, nem?

– Teljesen – értett egyet Reese.

Darylyn bólintott.

– Amennyire bármi biztos lehet, ez rohadtul az.

Vivi vállat vont.

– Nem tudom. Idén nem megy olyan jól a suli, lehet, hogy nem kéne elvonni a figyelmem még valamivel.

– Miről beszélsz? – kérdezte Jack. – Még mindig te voltál az osztályelső, amikor utoljára néztem.

Vivi a szeme sarkából Jacket méregette.

– És ezt történetesen onnan tudod, mert rajta tartod a szemed, hogy állsz a versenyben, gondolom.

– Stréberek – jegyezte meg Reese.

Vivi döbbent képet vágott.

– Stréberek? Ezt a minősítést a lehető leghatározottabban visszautasítom.

– Csatlakozom – közölte Jack. – Nem ülhetnénk a menők asztalánál, ha stréberek lennénk.

– Nem – mondta Darylyn. – De lássuk be, leginkább a Reese génjeiben hordozott menőségi reputáció miatt ülünk itt.

Reese megbökte Darylyn karját és elvigyorodott.

– Ne legyél rasszista.

Ez új, gondolta Jack. Nem a poénkodás, hanem az érintés. Csinálnak ilyesmit a lány haverok? Jack várt egy kicsit, majd próbaképp megbökte Vivi karját. Nem volt benne biztos, hogy elég erősre sikerült, úgyhogy bökött még egyet, nagyobbat.

– Aú! Mi a…

– Polgármester egy hétre! – rikkantotta Jack. – Megcsinálod, mi?

Vivi a karját dörzsölve összerezzent.

– Attól függ. De az biztos, hogy jobb, ha a jelölt négy ép végtaggal bír.

– Bocs – mondta Jack. – Ez az új izomzat, ami hirtelen lett… Olyan idegesítő. Azt hiszem, nem tudom még felmérni az erőmet.

– Másrészt – folytatta Vivi, tudomást sem véve Jackről –, mivel ez népszerűségi verseny, valószínűleg megint valaki olyan kapja meg, mint ők – tette hozzá, és rámutatott négy tizenegyedikesre, akik épp úgy vonultak az udvaron, mint egy tengerparti sétányon.

Natsumi, azaz Nats Distagio és a Shieling ikrek, állapította meg magában Jack. Mint mindig, a csapathoz tartozott még egy folyton cserélődő negyedik tag is: egy Nats körül keringő csinibaba-másolat.

Reese odahajolt Jackhez.

– Haver, az nem a tesód?

Jack megnézte alaposabban, és végül némán bólintott, igen, valóban Hallie nyomult az Upland Iskola legmenőbb díváival. Még egy változás, ami a harmadik negyedév vége és a negyedik negyedév eleje közt történt.

– Azta! – mondta Vivi – Ebből előnyt kovácsolhatnál, Jack. Házasodj be a Distagio családba. Egy szempillantás alatt milliomos lehetnél. Ráadásul állati jól néz ki.

Jack vállat vont.

– Igen, rendben van.

Rendben van, gondolta Jack. Annyira rendben, mint, mondjuk, egy F 35-ös vadászbombázóval repülni.

Natsumi Distagio barnasága árnyalatnyival tökéletesebb volt, mint a többieké. Szeme, orra, szája létfontosságú milliméterekkel közelebb állt a tökéleteshez. A haja tökéletes hullámokban, csillogva omlott a vállára. Natsumi Distagio – Jack szerint túlzás nélkül – elég jól nézett ki ahhoz, hogy modellként bekerüljön egy televíziós show-ba.

Vivi megbökte Jacket.

– Szóval, mikor teszed fel a kérdést?

– Hogy mi? Miért csak engem szúrsz ki? És Reese? Ő is pasi. Mint én. Mind a ketten… teljesen érett pasik vagyunk.

Vivi Reese-re pillantott, aki megrezzent a hirtelen figyelemtől.

– Valamiért nem hiszem, hogy Reese-t érdekelné Nats – közölte szárazon Vivi. – Akárhogy is, szerintem jó, ha van valamilyen szerelmi ügyed.

Mármint milyen értelemben jó? – tűnődött Jack. Megint ugyanazt érezte, ugyanazt, amit egész évben, érezte az áthatolhatatlan szakadékot és a ledorongolást. Mikor Vivi azt mondta, szerinte jó, olyan volt, mintha egy kutyát dicsérne meg, hogy jól halad a szobatisztasággal.

– De ez olyan röhejes. Én és egy ilyen lány… – motyogta Jack.

– Igen, egyértelműen idősebb nálad – jegyezte meg Darylyn. – Bár a korkülönbség csak azért ilyen nyilvánvaló, mert a serdülőknél rendkívül különböző a fizikai és szellemi érés folyamata.

Fura csend következett. Reese egyik oldalról a másikra tekingetett, és sietve előhalászta kopott MP3-jának fülhallgatóját.

– Akkor… Most találtam ezt a Calypso War nevű bandát. 50-es évekbeli karibi énekesek, akik állati keményen heccelik egymást…

Vivi megbökte Jack karját.

– Nem akartalak kigúnyolni.

Jack vállat vont.

– Mindegy.

– Oké, ki akartalak gúnyolni. De csak ilyen „mind felnőttek vagyunk, és bírunk magunkról gondoskodni” módon.

Épp ez a baj, gondolta Jack. Egyáltalán nem így tűnt. Hanem mintha úgy gúnyolnák ki, hogy „nem lehetsz egyenlő velünk, mert nagyon is kétséges, hogy akár egyetlen szál szőröd kinőtt volna”.

Négy

Jack pillanatokon belül még közelebbről szembesült vele, hogy a „serdülőknél rendkívül különböző a fizikai és szellemi érés folyamata”. A hétfő délutáni dupla tornaóra következett.

Először is Mr. Delphi, a tornatanár nem látott abban semmi kivetnivalót, ha hagyja, hogy a diákok maguk alkossanak csapatokat. Jack enyhén szólva nem volt sztárjátékos, és ez sajnos együtt járt a heti megaláztatással. De nem ez volt a legrosszabb.

A legrosszabb az öltöző volt.

Jack nagyjából biztos volt benne, hogy…

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-403-076-8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0