Borítószöveg

Victoria Bergman önterápia segítségével próbálja kezelni hasadt tudatát, míg végül számos személyisége közül már csak a legerősebb marad meg. Eközben a múlt fontos eseményei is más megvilágításba kerülnek.

Ahogy Victoria Bergman jobban lesz, Sofia is egyre hasznosabb tanácsokkal tudja ellátni szerelmét, Jeanette-et.  A nyomozónő hajtóvadászatba kezd a férfiak után, akik nemcsak Victoriának okoztak maradandó sérüléseket, hanem egy másik kislányának, Madeleine-nek is.

Az üldözés a hírhedt, ukrajnai Babij Jarban ér véget, a náci korszak egyik legszörnyűbb kivégzőhelyén, ahol még most sem a törvény és a jog uralkodik…

A Tisztulás a Victoria Bergman-trilógia befejező része.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Victoria Bergmans svaghet/Tredje delen/Pythians anvisningar

Pocketförlaget, 2011

Fordította: Papolczy Péter

Copyright © Erik Axl Sund, 2011

© Pocketförlaget, 2011

Published by agreement with Salomonsson Agency

Hungarian translation © Papolczy Péter

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítófotó © Marta Ostrowska /Trevillion Images

Borítóterv © Janka Carev

Második kiadás

ISBN 978-963-310-548-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Gilicze Gábor

A borítót az eredeti alapján készítette Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nektek, kik megbocsátottatok

DÁNIA, 1994

Ki hiszi el, hogy ma nyár van, ha hó takar minden mezőt?

A napocska még mélyen alszik, megyek és felkeltem őt.

A legelő rögvest kizöldül, ha meghallja parancsomat,

Virágba borulnak a fák is, ha meglendítem mancsomat.

Rajtuk és néhány sirályon kívül senki nem volt a parton.

A madárvijjogáshoz és a hullám morajához Madeleine már hozzászokott, de a kék, vékony műanyagból készült nagy szélfogó zörgése irritálta. Nem tudott tőle elaludni.

A hasán feküdt, süttette magát a napon. Úgy hajtotta a nagy fürdőlepedőt, hogy takarja a fejét, de hagyott egy rést, így oldalra kilátott.

Tíz Lego-emberke.

És Karl meg Annette kislánya gondtalanul játszott odalent a parton.

Mindenki meztelen volt a sertésgazdát leszámítva, mivel ő azt mondta, hogy ekcémás, és nem bírja a napot. Lent volt a víznél, a kislányra felügyelt. Kutyája is vele volt, egy nagy rottweiler, amelyben Madeleine soha nem tanult meg bízni.

Megszívta a fogát. Nem mozgott, de a vérzés mintha soha nem akarna elállni.

Közvetlenül mellette szokás szerint a nevelőapja ült. Időnként végigsimította a hátát, vagy lekente naptejjel. Kétszer is megkérte, hogy forduljon hanyatt, de Madeleine úgy tett, mint aki alszik és nem hall.

A férfi mellett a Regina nevű nő feküdt, aki csak a hasában rugdosó és kikívánkozó gyerekről tudott beszélni.

A Jonathan nevet kapja majd, ami héberül annyit tesz: isteni ajándék.

Hosszú, sötét hajú, szép nő volt, arca akár egy fotómodellé. Mindenki szívesen festene így.

Hasa azonban undorító volt. Köldöke kidudorodott, akár egy apró, vörös, duzzadt golyó. Ráadásul koromfekete szőrcsík húzódott a köldökétől az ágyékáig. Madeleine ennyi szőrt eddig még csak férfin látott, és nem is akarta tovább nézni.

Elfordította a fejét a fürdőlepedő alatt, és a másik irányba kémlelt. Arrafelé a part teljesen kihalt volt, csak homok egészen a hídig és a piros-fehér világítótorony a messzeségben. Sirályból viszont több látszott arra, talán valamelyik fürdővendég nem takarított rendesen össze maga után.

– Most már fordulj hanyatt! – Kérte halkan a férfi. – Még megégsz.

Szótlanul engedelmeskedett, és lehunyta a szemét, közben hallotta, hogy nevelőapja a naptejes palackot rázza. Keze meleg volt, és Madeleine nem tudta, mit kellene éreznie. Kellemes és visszataszító volt egyszerre, akárcsak az érzés a fogában, ami szinte bizsergett, és amikor a nyelvét a fogtövére tette, az érdes felülettől megborzongott, ahogy a nevelőapja kezétől is.

Tudta, hogy fejlettebb sok kortársánál. Magasabb náluk, és már a melle is növésnek indult. Legalábbis így gondolta, mert duzzadtnak érezte, és bizsergett, mintha nőne. Ezért bizsergett a hamarosan kipottyanó foga alatt is. Új fog nő majd a régi alól, felnőttfog.

Nevelőapja abbahagyta a kenegetését, hamarabb, mint hitte.

Halk női hang kérte a férfit, hogy feküdjön le, és hallani lehetett, hogy a nevelőapja könyöke a homokba fúródik.

Madeleine óvatosan elfordította a fejét. A fürdőlepedő hasadékán át látta, hogy Frederika, a kövér nő ült le mosolyogva a nevelőapja mellé.

A Lego-emberkék jutottak eszébe. Pici műanyag figurák, azt tesz velük az ember, amit akar, és még akkor is mosolyognak, ha megolvasztjuk őket a sütőben.

Nem tudta róluk levenni a szemét, amikor a nő a nevelőapja dereka felé hajolt, és kinyitotta a száját. A hasadékban hamarosan látszott, hogy a feje lassan mozog fel és alá. A nő az imént fürdött, haja az arcához tapadt, minden nedves hatást keltett. Vöröset és nedveset.

Eszébe jutott, amikor Skagenen jártak, és a nevelőapja életében először megütötte. Egy zsúfolt strandon voltak, mindenki fürdőruhát viselt. Ő odament egy férfihoz, aki csak ült egyedül a pokrócán, kávézott és cigizett. Megállt előtte, és letolta a fürdőruháját, mert úgy gondolta, a férfi szeretné őt meztelenül látni.

A férfi csak görbe mosolyra húzta a száját, miközben kifújta a füstöt, de a többiek őrjöngtek, és Peo papa a hajánál fogva ráncigálta el onnan.

– Itt ne! – mondták neki.

Most már csak mind kíváncsiak voltak, és a testük vetette árnyékok kezdték elfedni a fényt.

A foga bizsergett, és érezte, mennyire lehűl a levegő naplemente után.

Ők nézték őt, ő nézte őket. Nem volt mit szégyellni.

Az egyik új, szőke nő elővette a fényképezőgépét. Az a típusú gép volt, amelyik ott helyben kiköpi a fotót. Polaroid, így mondták. Valahogy megdermesztette a molekulákat.

A paraván zizegett a szélben, és ő visszacsukta a szemét, amikor kattant a gép.

Egyszer csak kiesett a foga.

Hideg nyilallást érzett az íny gödrében, és játszott vele a nyelvével, közben nézte őket tovább.

Bizsergett, a vér íze árasztotta el a száját.

TANTO MAGASLAT

A vég kezdete egy lángoló kék autó a Tanto magaslat legfelső pontján.

Jeanette Kihlberg arra nem számított, hogy egy Stockholm déli részén lángoló domb lesz a kirakós utolsó darabja. Ahogy Jens Hurtiggal nagy sebességgel elhaladnak Hornstull mellett, és megpillantják a Tanto magaslatot, az vulkánra emlékezteti őket.

Mielőtt parkosították volna ezt az öböl melletti területet, a magaslatot lényegében szemétlerakónak, az emberi hulladék temetőjének használták, és most ismét a roncsok és a szemét helyévé vált.

Stockholm legtöbb részéről látszik a park legmagasabb pontján lobogó tűz, és a felgyújtott kocsiról a lángok átterjednek egy száraz nyírfára. Pattog, szikrát hány, és fennáll a veszélye, hogy a tűz átterjed a tíz méterre álló faházikókra.

Jeanette-nek e pillanatban még fogalma sincs, hogy ez a vég kezdete, és most mindenre fény derül, ami így vagy úgy összefügg. Elvégre ő is csak ember, így az összképnek csak egy részét fogja fel.

Hannah Östlundot egykori gimnáziumi osztálytársnőjével, Jessica Friberggel együtt négyrendbeli gyilkosság gyanúja miatt körözik. Az autó, amely éppen most válik lángok martalékává a dombtetőn, Hannah Östlund nevén van, ezért értesítették Jeanette-et.

Jeanette kinyitja autója ajtaját, és ekkor megcsapja orrát a forró, mérgező, fekete füst.

Olaj, gumi és olvadt műanyag bűze.

Az égő autóban az első üléseken, a halálosan forró lángok között két élettelen test körvonalát látja.

BARNÄNGEN IPARTERÜLET

Az esti égbolt a fényszennyezés okozta sárga ragyogásban fürdik Stockholm belvárosa felett, csak a sarkcsillag látható szabad szemmel. Az utcai lámpák, fénycsövek és izzók mesterséges fénye miatt a Skanstull-híd alatti nyílt térben sötétebb van, mint ha a városban egyetlen lámpa sem égne, és a csillagos ég világítaná be a környéket.

A hídon átkelő magányos éjszakai vándorok északra, a kikötő felé pillantva csak fényt és árnyékot látnak a hol vakító, hol kápráztató fénymérgezésben.

A régi, már nem használt vasúti sínek mentén bandukoló hajlott alakot nem látják; nem látják, hogy az illető fekete műanyag zsákot cipel, elkanyarodik a sínektől, és megáll a parton, ahol aztán elnyeli a híd árnyéka.

Azt sem látja senki, ahogy a zsák a fekete vízbe süllyed.

Az alak kinyit egy autót, beül a vezetőülésre, felkapcsolja a villanyt, és egy köteg papírt vesz elő a kesztyűtartóból. Néhány perc után a fény kialszik, és a motor beindul.

A kocsiban ülő nő felismeri az égbolt betegesen sárga fényét, máshol is látta már.

Olyat is lát, amit mások nem.

Lent, a rakpart ipari sínein látott egy halottakkal megpakolt, apró vagont, amely zörögve haladt tova. Kint, a vízen látott egy szovjet felségjelzésű fregattot, és tudta, hogy a legénység skorbutos, miután hónapokon át szolgáltak a Fekete-tengeren. A Krím-félszigeten, Szevasztopol fölött az ég pont ilyen mustársárga volt, mint itt, és a híd alatti árnyakban ott hevertek a szétbombázott házak romjai meg a rakétagyárak hulladékából eredő sitthalmok.

A fiút a zsákban bő egy éve találta Kijevben, a Babij Jar szakadékhoz legközelebb eső metróállomáson. Az állomás annak a koncentrációs tábornak a nevét viseli, amelyet a nácik építettek ott a II. világháborúban, és ahol oly sok ismerősét megölték.

Szirec.

Még mindig érzi a fiú ízét a szájában. Sárga, illó íz, a repceolajhoz hasonlatos; mint a fénymérgezett égbolt és a gabonatáblák.

Szirec. Már ez a szó is csöpög a sárga íztől.

A világ két félre szakadt, és erről rajta kívül senki nem tud. Két világ létezik, és úgy válnak el egymástól, mint a röntgenkép az emberi testtől.

A fiú a műanyag zsákban most éppen mindkét világban jelen van. Ha majd megtalálják, látni fogják, milyen volt kilencévesen. Teste meg van őrizve, mint egy fénykép a múltból, be van balzsamozva, mint egy ókori gyerekkirály. Mindörökké gyermek.

A nő a kocsival északi irányban hajt át a városon. Nézi az embereket, akik mellett elhalad.

Érzékei roppant kifinomultak, és tudja, hogy senki nem is sejtheti, mi zajlik benne. Látja az emberek folyamatos szorongását. Látja, ahogy álnok gondolataik megfestik körülöttük a levegőt.

Ő maga nem látszik. Képes láthatatlanná válni egy emberekkel teli teremben, az ő képe nem rögzül a többiek retináján. Ő viszont mindig ott van a jelenben, figyeli és megérti a környezetét. És soha nem felejt el egyetlen arcot sem.

Az imént egy magányos nőt látott, aki lement a rakpartra a kikötőben. A nő meglepően vékony öltözéket viselt az évszakhoz képest, és szűk fél órán át ült a vízparton. Végül felállt, hogy elinduljon visszafelé, és az egyik utcai lámpa megvilágította az arcát – ekkor felismerte.

Victoria Bergman.

Több mint húsz éve látta utoljára, és akkor izzott a lány szeme, szinte halhatatlannak tűnt. Hallatlan erő lakozott a tekintetében.

Most fásultság látszott benne, az egész lényét átjáró fáradtság, és ő elég jól ismeri az emberi arcokat ahhoz, hogy tudja, Victoria Bergman már nem él.