Fejős Éva

Cuba Libre

Új kiadás

A szerző elérhetősége:

www.fejoseva.com

www.facebook.com/fejoseva1

A kiadó elérhetősége, webshopja:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa (2010)

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

Copyright © Fejős Éva, 2010, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

ISBN 978-615-546-932-9

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

Ereszd le a vállad! Lazulj el!
Dőlj hátra a fotelben… és az életedben!

Amikor az első regényemet, a Bangkok, tranzitot írtam, azt hittem, csak a barátaim és saját szórakoztatásomra születik meg a könyv. Aztán óriási meglepetés ért, amikor rengetegen megszerették/megszerettétek a regényt, és kiderült, hogy várják/várjátok a továbbiakat. Azóta sem igazán tértem magamhoz – olyan érzés, mintha tündérmesébe csöppentem volna…

Köszönöm Olvasóimnak ezt a tündérmesét.

Szeretettel ajánlom a Cuba Librét a facebookos „csapatomnak”, akikkel naponta megbeszéljük a fontos és kevésbé fontos dolgainkat, és akik a regény írása során mindvégig biztattak és drukkoltak!

Remélem, hogy örömet szerzek ezzel a könyvvel minden Olvasónak, aki szereti a „fejősévás” történeteket.

Köszönöm, hogy olyan sokan el szoktatok jönni az olvasótalálkozókra, dedikálásokra!

ELŐHANG

– Valamit kezdenünk kell vele. Haza nem vihetjük.

– Valahol laknia kell.

– Valahol igen… De én nem tudom gondját viselni.

A nő hangjából kihallatszott a feszültség. Ő legalábbis kihallotta belőle. A helyzethez képest indokolatlan derűvel hallgatta, ahogyan azok ketten ítélkeznek felette.

– Nem kell a gondját viselned. Hazamegy, és erőre kap.

– Persze. Ne áltasd magad. Nyolcvanéves!

– Nyolcvanegy. És? Mit számít?

– Ugyan már. Ebben a korban… már nem fog erőre kapni. Hanem majd leépül, szellemileg és testileg is, hozzánk kerül, és én meg pelenkázhatom. Hát nem fogom! Emlékeztetlek rá, hogy van kit pelenkáznom.

– Erősebb ő annál.

Végre. Ez a fiú tényleg az ő vére. Bízik benne.

A nő kiment, a kelleténél hangosabban csapódott be mögötte az ajtó, és kettesben maradtak.

Ő felnézett, és a fiatal férfira mosolygott.

– Tiéd a döntés – pillantott rá vissza a másik. Az erőltetett mosoly sem tudta leplezni az arcára kiült aggodalmat. Titokban sajnálta a fiút, sajnálta azért, mert pont ezt a nőt választotta – de ez már nem az ő dolga. – Fel kell épülnöd, öreg. Nincs más választásunk.

Már hogyne lenne, gondolta, de inkább lehunyta a szemét. Nem volt teljesen hülye. Volt még cél az életében, még ha ez a rohadt combnyaktörés pillanatnyilag akadályozta is abban, hogy elérje azt a célt.

– Miért nem felelsz? Tudod, hogy mindig melletted álltam.

A fiatal férfi elhallgatott, majd hozzátette:

– Egyébként is… mindent neked köszönhetek.

– Hagyd ezt… – legyintett. A keze egész jól mozgott. Hamarosan kiderül, hogy a lábával mi lesz. Tud-e majd járni.

– Mit akarsz?

– Inni egy koktélt. Odahaza… sok-sok rummal. És…

– Ne kezdjük a nosztalgiázást. Messzire vezet, és semmi értelme. Neked most… lábra kellene állnod.

– Ne foglalkozz velem. Megoldom. Ja, és hozd be a laptopomat, ha legközelebb erre jársz.

– Van laptopod?

– Vannak még hülye kérdéseid? Ha többször jöttél volna… talán látnád, hogy nem épültem le teljesen. Persze tudom, hogy elfoglalt vagy.

Én meg igazságtalan, tette hozzá gondolatban. Nem kellene gyötörnie ezt a fiút, legalább ő ne gyötörje, ha már az a nő kiszipolyozza a lelkét is.

– Rendben, behozom a laptopot. Neked pedig hamarosan fel kell kelned. Bejön majd a gyógytornász, és segít felállni. Nem maradhatsz ágyban, mert különben… – a fiú nem fejezte be a mondatot. A nélkül is tudták mindketten a folytatást: különben sosem fog lábra állni, és elviszi a tüdőgyulladás. Nem volt ő még hülye, na. Neki kell eldöntenie, feláll-e, hagyja-e, hogy az a feszes combú, széles mosolyú, erős karú gyógytornásznő segítsen kikászálódni az ágyból. Feláll-e, nem sokkal azután, hogy összecsavarozták a combcsontját.

Nem kellett volna virgonckodnia, behajtania abba a zsúfolt kereszteződésbe a kerékpárjával, főleg nem a forgalommal szemben, de… sosem bírt magával.

– Jó, majd felkelek. Csak hozd be a laptopot.

– Rendben. Még ma visszajövök vele. És… Bertie… vigyázz magadra.

– A fiókban vannak a kulcsaim. A hálóban találod a gépet, az éjjeliszekrényemen.

A srác már távozóban megérintette a karját, valamivel feljebb, mint ahol az infúziós tűt beleszúrták, és ő elkapta a pillantását. Fájdalom és bűntudat tükröződött benne.

Kicsit sajnálta, de valahol örült is neki.

– Töltőt is hozzál, hallod?! – szólt még utána.

Eldöntötte, hogy jöhet a kemény seggű gyógytornászlány, együttműködik vele. Dolga volt még az életben. És nem csak az, hogy igyon egy nagy pohár, hétéves kubai rummal telelocsolt koktélt.

Hanem az is, hogy tökéletesítse az oldalát az interneten, és megtalálja az összes ismerősét a Facebookon. És jó néhány idegent. Olyanokat, akiken segíthet.

Aztán még a blogját is meg kell írnia.

Bertrand Jesús Mortiérez lehunyta a szemét, hogy pihenjen egy kicsit a miami kórház sebészetén, amíg a jó seggű, széles vállú és ugyanolyan széles mosolyú gyógytornászlány be nem nyit az ajtaján.

És talpra nem állítja.

1

– Nos, kisasszony. Ugye, legalább hallotta Babits Mihály nevét? Már megint ez a rettegés, ami megbénította.

Már megint kilóg a sorból. Miért nem képes kinyögni valamit? Így is már egy éve le kellett volna tennie az érettségit. Egy év haladék… és semmit sem tud mondani. Holott a kedvenc versét pont Babits írta. „Hozzám már hűtlen lettek a szavak…” – igen, a költő mintha róla írta volna a Jónás imáját.

– Az írásbelije sikerült. Ne mondja, hogy semmit sem tud mondani Babits költészetéről.

Az elnök hangja türelmetlen volt. Nem ismerte a lányt, egy másik iskolából jött, és nyilván elege volt már a felkészületlen diákokból.

– Dalma… ő más. Türelemre van szüksége, ki kell várni, hogy megszólaljon.

Hálásan pillantott a magyartanárára. Komlós tanár úr legalább megérzett valamit abból, hogy több van benne. Több, mint amit képes kimutatni és kifejezni.

– Vannak jegyzetei, Dalma?

Megint az elnök.

Érezte, ahogy kalapál egy ér a nyakában. Remegett a lába, és görcsbe rándult a gyomra. Miért kell itt állnia? Miért… ez az egész? Képtelen rá. Alkalmatlan. Mindenre.

Bizonytalanul bólintott.

– Akkor olvassa fel. Olvassa fel, mit írt!

Reszkető hangon kezdte. Monda az Ur Jónásnak: „Kelj fel és menj. Ninivébe, kiálts a Város ellen! Nagy ott a baj, megáradt a gonoszság…”

– Nem is volt magánál Babits-kötet – vágott közbe csodálkozva az elnök.

De ő folytatta.

– „…szennyes habjai szent lábamat mossák…” – és mondta, csak mondta tovább. Kívülről tudta a Jónás könyvét is. Mint minden verset, amit kettőnél többször elolvasott. A ritmusos szöveg megragadt benne, maga sem tudta, miért. De a sima, egyszerű szöveget képtelen volt visszaadni. Holott nem volt baj az eszével, csak… nem értette az okát.

Az érettségi elnök csodálkozva húzta fel vastag szemöldökét. Sehogy sem érte fel ésszel, hogy valaki, aki nem tud megszólalni, akinek szemmel láthatóan egyetlen önálló gondolata sincs, fejből idézi a magyar irodalom egyik leghosszabb versét.

– Elég lesz. Van még mondanivalója? Akar valamit mondani Babitsról?

Megrázta a fejét.

Komlós tanár úr rámosolygott.

Talán sikerülni fog.

Talán nem bukik meg.

Talán átmegy a többi tárgyból is.

Nem maga miatt akarta. Az anyja kedvéért. Ne aggódjon tovább érte. Most majd felnőtt lesz, és kezd valamit az életével. Dolgozni fog. Például a postán, ahol felveszi majd a leveleket. Persze csak akkor, ha nem kell beszélnie az ügyfelekkel, és nem kell percenként zavartan makognia valamit.

Vagy otthonról dolgozik, ahol találkoznia sem kell senkivel. Elég egy számítógép, és… majd megoldja. Vállalhatna gépelést is, például. Vagy… mit lehet otthonról dolgozni, egy számítógépen? Talán még fordíthatna is. Úgy hallotta, spanyol fordítóra szükség van. Az angollal is elboldogulna. Csak hát kérdés, hogy végzettség, papír nélkül vállalhatna-e egyáltalán fordítást. És honnan szerezné a megrendelőket?

– Menjen már, ne ácsorogjon itt. Végeztünk.

A Havasi átment. Hallotta, hogy ezt suttogják körülötte a többiek. Talán tudták azt is, hogy az anyja vezetéknevét viseli… kit érdekel? Kit érdekel?

Sosem tudott köztük feloldódni, akkor sem, amikor még nem magántanuló volt. Kinézték maguk közül, mert egy évvel idősebb náluk. Zárkózott, furcsa lánynak tartották.

Mire összeszedte a cuccait és kiment az osztályteremből, már nem számított szenzációnak, hogy nem bukott meg.

Nem is foglalkoztak vele. Észre sem vették, hogy elmegy.

Gyorsan szedte a lábát. Utálta a fehér blúzt, de a szoknyát még annál is jobban. Mindenki láthatta, mert a szoknya megmutatta, milyen piszkafalába van, hiába húzkodta a sötét szoknyát még lejjebb, hátha eltakarja a csontos térdét. Kétsaroknyit, ha ment, aztán lelassított. Megállt egy zöldre festett kerítésnél, és turkálni kezdett a táskájában.

A fényes orr már megjelent a kapuban.

Angol szetter volt, gyönyörű, dús, ápolt szőrű, fekete-fehér foltos.

Kibontotta a fóliát, letörte a szalámis szendvics felét, és benyújtotta a kutyának. A másik felét ő kezdte majszolni, a kapuhoz guggolva.

– Tudod, átmentem magyarból. Biztosan megesett rajtam a szívük. De lehet, hogy csak szerencsém volt. Persze, ha József Attilát húztam volna… tőle is tudok néhány verset. Azt hiszem, az lett volna a legnagyobb baj, ha írót húzok. Egy novellát biztos nem tudtam volna felmondani nekik.

A kutya fényes szemmel nézte.

Dalma az utolsó falatot is benyújtotta a kapun, aztán felállt. Leporolta a szoknyáját, és le is húzkodta, hátha eltakarja a térdét.

– Itt van a bolond lány – mondta közben odabent, a házban egy fiatal lány a nagyanyjának.

– Nem bolond az. Csak szereti a kutyát.

– Beszélget vele.

– Hát biztos nincs más, akivel beszélgessen. Néha én is csak a kutyával tudok beszélni.

– Már elment – lépett el az ablaktól a lány. – Akár bolond, akár nem, már elment.

– Tudtam, hogy sikerülni fog. Okos lány vagy.

Az anyja csak nézett rá, azzal a tekintettel, amiben benne volt a kérdés: mi lesz vele? Az öccsével nem lesz probléma, de vele?

Nem felelt semmit. Az Így jártam anyátokkal című tévésorozatot nézte, és amíg az anyja be nem lépett, jókat kuncogott rajta.

– Kitaláltam egy szuper ajándékot arra az esetre, ha sikeresen leérettségizel.

Felnézett a kanapéról. Nem akart ő ajándékot. Csak azt akarta, hogy ne kelljen többé felelnie, meg vizsgáznia. Ne kelljen emberek előtt szerepelnie.

– Elviszlek Kubába. Csak mi ketten megyünk, a többieket itthon hagyjuk. Hogy meglásd, honnan jössz…

Megborzongott. Nem tudta, mit feleljen. Ismét ott lüktetett az az ér a torkában.

– Én… nem…

– Dehogyisnem. Megérdemled, Dalma. Ez lesz a mi utazásunk. A fiúk itthon maradnak.

A „fiúk” alatt az anyja Danit, az öccsét, és Zolit, a férjét értette.

Elmosolyodott. Igazán jó kis ajándék lenne… bár fogalma sem volt, mi várna rá ott… de nem érdemli meg. Mások simán leérettségiznek, tizennyolc évesen, és nem átbukdácsolnak valahogyan tizenkilenc éves korukban! Nem szánalomból engedik át őket, mint őt.

– Legalább gyakorolhatod a spanyolt. Meg az angolt. Igazán büszke lehetnél rá, hogy ilyen jó érzéked van a nyelvekhez!

Az ám. Az ám, de csak írásban.

Miért nem működöm mindenkivel ugyanúgy élőszóban, mint mondjuk írásban?, futott át a fején a kérdés.

Ez az utazás… biztosan elveszne már a reptéren.

– Nem hiszem, hogy megengedhetjük magunknak.

Ennyit mondott, és hagyta, hogy az anyja megszorítsa a kezét.

– Emberek közé kerülsz. Jókedvű emberek közé. Élvezni fogod, hidd el.

Behunyta a szemét, és maga elé képzelte, amit már ezerszer látott az interneten. Tengert, szivarozó öregembereket, pálmafákat, dús idomú, jókedvű, csábos mozgású nőket… Lehetséges lenne?

De mihez kezdene ott?

Mindegy, az is remek volna, ha távolról figyelhetné őket. Azt, hogy mennyire felszabadultak.

Talán tényleg jó ötlet. Csak ne kellene utazni hozzá, meg idegenek mellett ülni egy repülőn.

– Még nincs meg az összes vizsgám.

– Majd meglesz.

Hosszan nézte az anyját, aztán kibukott belőle a kérdés:

– Miért nem kiabáltál velem sosem, ha rossz jegyet hoztam? Ha Dani egyest kap, mindig kiakadsz rá.

– Mert te más vagy, szívem.

Lágyan felelt az anyja, és szeretettel nézte, ő mégis megborzongott a válasz hallatán.

2

– Elég vadóc a kiscsaj – nevetett Dóra, és hagyta, hogy a férje átölelje. Endrődi bocsánatkérően nézett a húgára, Kata pedig megpróbált velük örülni. Hiszen nem Dóra, és nem is Péter tehetett arról, hogy neki még mindig rosszulesik… hogy még mindig nem heverte ki teljesen a csalódást, amely akkor érte, amikor Bálint elhagyta, otthagyta két lombikbébiprogram között… vagyis a következő már el sem kezdődött. Bálint elhagyta egy másik nőért, de ezt a tényt Kata már rég elfogadta. Azt viszont nem igazán, hogy negyvenkét évesen még mindig egyedül van. Volt ugyan egy románca – de nem illettek össze, meg hát a távolság… Áh, lényegtelen. A lényeg, hogy a bátyja, a sikeres plasztikai sebész talán-talán révbe ért. Méghozzá Dórával, aki csak néhány évvel fiatalabb őnála, Katánál. Igaz, Péter romokat hagyott maga után – egy tönkrement kapcsolatot, s persze egy abból született kisfiút és egy nagylányt –, amikor egy nagy szerelem miatt kilépett a korábbi életéből, amikor elhagyta Juditot, de úgy látszik, minden jól alakul. És egy-két hét múlva Dóra világra hozza a közös kislányukat.

– Mikor láttad anyádat?

– Anyánkat? – mosolygott rá Péter. Kata bólintott, és arra gondolt, szándéka ellenére most ő szúrt oda egyet Dórának. Dórát az anyjuk nemigen kedvelte, elsősorban azért, mert nem tudta elfogadni, hogy Péter elhagyta miatta a családját. Annak ellenére sem fogadta őt a szívébe, hogy azóta Judit is új párra talált. Kata néha arra gondolt, nem lehet-e, hogy az anyjuk valójában irigyli Péter bátorságát, azt, hogy ki mert lépni abból, ami nem működött – és bevállalta a szerelmet. – Valamelyik este beugrottam hozzájuk.

– Neked is mondta, hogy zavarják a ráncai? Arról beszél, hogy szeretne kicsit fiatalosabban kinézni. Már vett valami szuperkrémet, de nem használ… Kérdezte, mit tudok a botoxról.

– Ne viccelj már.

Kata a szeme sarkából látta, hogy Dóra lehajtja a fejét, és elmosolyodik.

– Joga van hozzá, nem igaz?

– A botox már nem segít ebben a korban, a mély, bevésődött ráncokat nem lehet elsimítani vele. Egyébként is, ez a természet rendje… Hetvenöt éves.

– Te pedig plasztikai sebész vagy.

– Jó, de csak nem fogom megoperálni az anyámat, pusztán azért, mert nehezen tudja elfogadni a korát. Nekem egyébként sem említette.

Persze, mert amikor ott vagy, biztosan folyton Dóra miatt piszkál. Egy pillanatra meg is esett a bátyján a szíve.

– Ne tudj róla, de engem már egy ideje ezzel traktál. Lehetséges, hogy… majd megemlíti neked is.

– Beszaladok és megnézem. Nem lenne jó, ha nem indult volna meg a vérkeringés a lebenyben…

Péter a mobilján beszélt. Kata azon gondolkozott, mit fog tenni, ha a bátyja elmegy otthonról. Nem akart kettesben maradni Dórával. Akkor majd ő is elmegy a testvérével, Dórának úgyis pihennie kell, nyilván.

Beledöfött a féltékenység.

Ott ült vele szemben egy nő, pár évvel ha fiatalabb nála, ragyog az arca, szerelmes, és mindennek tetejébe gyereket vár. Ráadásul a férje akarta tőle ezt a gyereket.

Ó, bassza meg. Az irigység nem vezet sehová.

Ezerszer elmondta már magában, hogy az irigység csak rombol, de újra és újra belehasított a féltékenység, amikor találkoztak. Pedig nem kellett volna, hiszen ez a bátyja élete. Az ő boldogsága. Kettejük boldogsága Dórával.

– Be kell szaladnom a kórházba. Tegnap helyreállítottam egy mellrákos beteget, és úgy néz ki, újra kell operálni. Sietek. Maradj nyugodtan, beszélgessetek.

Péter előbb Dórát, majd őt is megpuszilta, aztán már ott sem volt.

Mindketten hosszan néztek magas alakja után.

Most kéne nekem is elmennem, gondolta Kata, de nem mozdult. Nem akart udvariatlan lenni.

– Mi van az osztrák pasival?

– Áh… nem működik. Ott, a hajón, abban a kiélezett helyzetben valahogy közel kerültünk egymáshoz, de a való életben… hát, ott nem működik.

– Sajnálom.

Sajnálhatta is. Dóra volt az, aki miatt Kata hosszú-hosszú idő után kimozdult otthonról. Dóra akkoriban ugyanis Balin vezetett egy szállodát, és Péter attól tartott, hogy Dóra nem fog hazaköltözni. „Előretolt csapatként” küldte ki hozzá a tinédzser lányát, Dórit, és őt, mint felnőtt kísérőt. Balin aztán igen kellemetlen kalandba keveredtek, és egy hajón, összezárva néhány idegennel, Kata úgy érezte, közel került egy, a kisfiával nyaraló osztrák férfihoz. De tévedett.

– Tudom, hogy nehéz most neked…

Na, ha valamit nem akart hallani, az Dóra sajnálkozása volt. Rohadtul álságos lenne, ha vigasztalni kezdené őt.

– Mire gondolsz? – nézett rezzenéstelenül a szemébe.

– Arra, hogy villámhárító vagy édesanyád és a testvéred között. Nézd, nem kell védened… megvédem én magam. Nem akarom, hogy a mamád veled is összevesszen. Nem gáz, ha… érted, nem bánom, ha nem fogad el.

– Nyugi. Jól bírom a villámhárítást. Ezt teszem negyven éve. Mindig én közvetítettem közöttük… két erős egyéniség. Imádják egymást, de egyik sem hagyja, hogy a másik föléje kerekedjen. Apámmal évtizedek óta hárítjuk a köztük cikázó villámokat.

Dóra mosolygott. Látszólag egészen derűsen viselte, hogy az anyósa nem kedveli.

– Megsimogatod? – kérdezte váratlanul. Kata csodálkozva meredt rá, de Dóra komolyan gondolta. Érintse meg egy idegen nő hasát? Zavarba jött. Eddig legfeljebb a saját hasát érintette, meg persze néhány férfiét… és Dóriét, amikor pici volt. De… – Másként mozdul, ha az apja érinti meg, és másként, ha én.

Ezek az intim részletek… belevörösödött, ahogy hallgatta. Aztán felkelt, és odaült Dóra mellé. Valójában hatalmas volt már a hasa. Óvatosan, finoman ért hozzá. És akkor egy lökést érzett. A gyerek reagált rá.

– Érzem – csak ennyit tudott mondani. Aztán ott tartotta a kezét, egy idegen nő hasán, és moccanni sem tudott, nem is akart, és már azt sem bánta, hogy az a másik meglátja a könnyeit.

Nem fájdalmában sírt, hanem egyszerűen meghatódott.

Itt ez a nő, a bátyja szerelme, aki beengedi őt a legbelső körébe. Olyan közel engedi magához, mintha testvérek vagy barátnők lennének.

– Sokat háborúztunk ám. Nem úgy volt, ahogy mindenki látja: két egykori szerelmes egymásra talál, aztán boldogan élnek, míg meg nem halnak.

– Meg kellett ismernetek egymást… felnőttként is.

– Ugyan, Kata. Ez háború volt, érted? Rengeteg csata, rengeteg véráldozat, és még most sem ért véget.

– Komolyan beszélsz?

– A legkomolyabban. Persze minden hadakozás ellenére: a bátyád átengedné nekem az irányítást, de nem vagyok hajlandó magamhoz ragadni a kormányt…

– Akkor már semmit sem értek.

– Én azért hadakozom, hogy vezessen itthon is ő. Mint azon a kórházi osztályon. Hozzon ugyanolyan határozott döntéseket a magánéletében, mint orvosként a szakmájában.

– Elég komoly döntés volt, hogy új életet kezdett veled.

– A szíve döntött. De én azt szeretném, ha mellettem ugyanolyan erős férfi lenne, mint amilyennek a világ látja.

– Más nő elolvadna attól, hogy a férfi átadja neki az irányítást… átadja, mert szereti.

– Azért harcolunk, mert ő is tudja, hogy erősebbnek kellene lennie. Velem. Mellettem. Valójában ez az ő harca.

– Miért meséled ezt el nekem?

– Mert… tudom, hogy ez az egész akkor sem tündérmese, ha évekig vártunk is egymásra. Mert… mindkettőnknek ki kellett lépnünk az álomvilágból, hogy értékelni tudjuk egymást.

– De miért meséled…?

– Mert te még benne élsz az álomvilágodban. Nem akarom, hogy beleragadj.

Dóra hasán fehér és nagyon vékony volt a bőr. Átlátszottak rajta az erek, lila és kék erek kanyarogtak a bőr alatt, és amikor Kata finoman hozzáért, megmozdult a baba.

Kislány. Hamarosan megszületik.

Ő meg beleragad a saját álomvilágába. Legalábbis Dóra szerint.

Biztosan segíteni akart neki a másik, de így…?

Sürgetést érzett: muszáj hazamennie, és kibontania egy üveg bort. Vagy valami erősebbet. Ha van otthon egyáltalán alkohol. Merthogy már leszámolt vele.

– Kérsz egy pohár bort?

Dóra mintha megérezte volna, mire vágyik. Begombolta magán a kék-fehér csíkos férfiinget, és felállt. Kata követte a konyhába, a borhűtőig, és elégedetten nyugtázta, hogy a bátyjának – mint mindenben – a borokat illetően is kitűnő az ízlése. Kiválasztott egy palack Konyárit, és arra gondolt, rá kellene gyújtania.

Csakhogy már vagy tíz éve leszokott a cigarettáról.

– Eredetileg rajzfilmeket akartam készíteni – csúszott ki a száján sokkal, sokkal később. Már alig volt a palackban bor, bár csak ő ivott. És Dóra pontosan hétszer volt azóta pisilni. Tudta, mert valamiért elkezdte számolni a másodiknál, aztán már csak szórakozásból is számon tartotta. Összevissza rugdoshatta az a gyerek a hólyagját.

– És? Miért nem készítesz rajzfilmeket?

– Miért? Hát készülnek ma rajzfilmek?

– Gondolom, igen. A Comedyn minden este rajzfilmeket adnak.

– Jó, de magyar rajzfilmekre gondolj… hol van már a hőskor? Mindenki lebeszélt róla. Pedig milyen delfinem volt… még nevet is adtam neki. Életre keltsem?

Gondolkodás nélkül ajánlotta fel, aztán gondolkodás nélkül fogadta el Dórától a fehér papírlapot és a tollat. És már rajzolta is a delfint, mosolygós szájjal, érdeklődő, ferde szemmel, amint kikíváncsiskodik egy stég szélére.

– Bora. Ezt a nevet adtam neki.

Ez is csak úgy kicsúszott a száján, és egy kicsit még dolgozott a vonalakon. Bora… mennyi mindent jelképezett számára. Reményeket, lehetőségeket, álmokat… És ahogy életre kelt a papíron a delfin, Kata rájött, hogy mennyi mindent jelképez számára még ma is. Egy csomó elszalasztott lehetőséget, egy csomó beteljesületlen álmot.

– Nagyon… édes. Lerajzolod majd Borát a kislányunknak? Írsz majd neki egy mesét?

Hallotta a másik hangjában az elfogódottságot, de az izgalmat is. Dórára nézett. Kíváncsiság égett a tekintetében, ahogy figyelte a rajzot.

– Voltak még más állatok, vagy más mesefigurák is…?

– Igen. Igen, lerajzolom majd neki őket. És kitalálunk majd… egy mesét.

Attól a rohadt bortól megint elérzékenyült. Tizenhárom és fél százalékos, megnézte a címkéjén. Átfutott a fején, hogy akkor most hogyan is állnak Dórával. Szereti-e a sógornőjét, vagy utálja. Vagy mi van.

– Nincs egy cigid? – kérdezte végül.

A teraszon ültek, már sötétedett. Már a második ciginél tartott… és egy vallomás közepén. Dóra pedig túl volt a tizenegyedik pisilésen, mióta Kata számolta.

– Aztán… idejutottam. Egy grafikai stúdióba… Szórólapokat tervezek, különböző kiadványok és könyvek borítóit, plakátokat… Meg webes oldalakat. Ha van megrendelés.

– De Bora jön a lelkedből.

– Nincs rá szükség. Majd… a lányotoknak. Neki majd lerajzolom újra.

Dóra mosolygott, aztán valami olyasmit mondott, hogy sosincs késő semmihez. Kata utálta a közhelyeket. Aztán Dóra elmesélte, hogyan talált rá újra Péterre. Elképesztő volt. Amikor már lemondott róla, és belelazult az életébe, rátalált. Nahát. Neki nincs ekkora mázlija. De az is megeshet, hogy sógornője direkt kanyarította úgy a mondandóját, hogy megpróbáljon lelket önteni belé.

– A hajón nagyon bátor voltál – tette hozzá Dóra.

– Aztán visszajöttünk, és működni kezdtek a régi automatizmusok. Ez van. A fenébe is…

Tényleg ez van. Itt maradt a múlt századból. Egy őskövület, aki hiába akarja felvenni a huszonegyedik század ritmusát, ha belül, a lelke mélyén valami egész mást szeretne.

– Nincs mitől félned.

Hát igen. Bálint már kilépett az életéből, az állása biztos, hiszen nemrégiben megvásárolta a stúdiót, és csak őrajta múlik, talpon tud-e maradni… valóban nincs mitől félnie.

De nincs is mit veszítenie.

Péter az ötödik cigi és a tizenhetedik pisilés után érkezett haza. Betársult Katához a második palack borra, de kérdőn nézett rá. Kata érezte, ahogy a bátyja pillantása a bordái közé fúródik. Ám Péter nem tett megjegyzést az üres borosüveg láttán, és a csikkek felett is átsiklott a tekintete.

– Újra kellett operálnom egy beteget, mert ugyan átforgattunk egy szövetrészletet bőrrel együtt a hasából, és ebből képeztük a mellét, de a vérkeringés nem indult meg a lebenyben. Remélem, most már minden rendben lesz – magyarázta. Aztán Dórához fordult: – Mi újság? Jól érzitek magatokat?

– Remekül. Kata megígérte, hogy lerajzolja a delfint… rajzol majd egy delfines mesét Zsófinak.

– Zsófi? – vágott közbe Kata.

– A lányunk… neve lesz… Endrődi Zsófi.

– Lerajzolod neki Borát? – Péter rámosolygott a testvérére. Ő tudta, csakis ő tudhatta, hogy ez mit jelent.

Azt, hogy a húga már nem utálja a feleségét. Sőt…

– Aha – bizonytalanul vállat vont, és elnézett a budai hegyek felé. – Lerajzolom.

Otthon, sokkal később, már az éjszaka közepén, elővett egy vázlatfüzetet, és lerajzolta Borát. Úszás közben. Evés közben. Játék közben.

Aztán félredobta a füzetet, tanakodott, vajon van-e otthon alkohol, de rájött, hogy nincs. Az utolsó fél üveg konyakot maga dobta a kukába… milyen kár. Micsoda pazarlás! Bekapcsolta a számítógépet. Gondolta, ha már aludni úgysem tud, megtervez egy honlapot az egyik megrendelőjének.

Holtodiglan (1999)

Bangkok, tranzit (2008; új, bővített kiadás: 2014)

Hotel Bali (2008; új, bővített kiadás: 2014)

Csajok (2009, új kiadás: 2015)

Eper reggelire (2009; új kiadás: 2015)

A mexikói (2010; új kiadás: 2015)

Cuba Libre (2010; új kiadás: 2015)

Dalma (2011; új kiadás: 2015)

Helló, London (2011; új kiadás: 2015)

Karácsony New Yorkban (2011; új kiadás: 2015)

Karibi nyár (2012; új kiadás: 2015)

Szeretlek, Bangkok (2012; új kiadás: 2015)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013)

Vacation in Naples (2014)

Előkészületben

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Hotel Bali (angol nyelvű e-könyv, 2015)