Fejős Éva

Dalma

Új kiadás

A szerző elérhetősége:

www.fejoseva.com

www.facebook.com/fejoseva1

A kiadó elérhetősége, webshopja:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa, 2011

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

Copyright © Fejős Éva, 2011, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

ISBN 978-615-546-942-8

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

A Cuba Libre hősnője is volt gyerek…

Miután megírtam a Cuba Librét, a regény egyik hősnőjétől, Havasi Dalmától nem tudtam „elszakadni”. Kíváncsi voltam, milyen lehetett a gyerekkora – ezért megírtam. Alighogy befejeztem a Cuba Librét, azonnal belevetettem magam ebbe a történetbe, és éjszakákon át ki sem szálltam belőle, addig, míg Dalma gyerekkora ki nem bontakozott a monitoron.

Ajánlom ezt a könyvet minden felnőttnek, aki még emlékszik rá, milyen volt gyereknek lenni (azoknak is, akik már kezdik elfelejteni), illetve minden tininek, aki még az út elején jár…

Külön ajánlom a facebookos csapatomnak (www.facebook.com/fejoseva1) a Dalmát, azoknak a nőknek-férfiaknak, akik újra és újra megmutatják ezen az internetes oldalon, hogy a virtuális ismeretségek hogyan alakulhatnak barátságokká, akik mindig tudják, mikor kell a mélyponton lévőknek néhány jó szóval segíteni. Remek érzés, hogy ilyen támogató, elfogadó, segítőkész csapat vesz körül – és nem csupán virtuálisan!

Köszönöm a szerelmem figyelmét, biztatását, a közös álmainkat, terveinket, a hétköznapokat és az ünnepeket, minden klassz dolgot, amit együtt élünk meg – és az érzést, amiből a regényeim (is) táplálkoznak.

Köszönöm a szüleimnek, hogy gyerekkoromban hagyták, hadd próbálgassam a szárnyaimat.

Hálás vagyok a szeretteim és a barátaim támogatásáért és szeretetéért.

1

Volt idő, amikor nagyon jól tudtam mindent. És boldog voltam ezzel a tudással. Akkoriban barátaim is voltak, akikkel jókat dumáltam, annak ellenére, hogy a közös nyelvünket senki más nem értette rajtunk kívül; volt idő, amikor azt hittem, hogy minden kerek körülöttem. Aztán beütött a ménkű, vagyis elérkezett egy bizonyos pillanat (konkrétan az egyik születésnapom), amikor minden megváltozott. Véget ért a boldogság, lőttek a nagy dumálásoknak, és rájöttem, hogy az élet nem habos torta, ahogy addig hittem.

Ekkor persze már (még) meglehetősen sokat tudtam a világról. Hiszen hároméves voltam. És óvodába kerültem.

Nesze neked, gondtalanság. Nesze neked, boldogság.

Eljött a pillanat, hogy leszámoljak az életemmel. Azon a napon érkezett el a leszámolás ideje, amikor kihánytam az óvodában az ebédnek titulált, borzalmas ízű cukrozott káposztás tésztát. És aznap zabigyerekeztek le először. De nem utoljára.

Hát így ért véget a boldogság.

Attól kezdve beszüntettem a dumálásokat, és kiszorítottam tudatomból a kortársaimmal közös nyelvünket. Valójában az egész kommunikációt beszüntettem. A többiekkel. És az egész világgal.

Utólag visszatekintve, azt hiszem, szándékosan döntöttem úgy, hogy nem fogok párbeszédbe elegyedni a világgal. Megvolt a magam problémája, és ezt senki sem akarta felismerni. Legalább az anyám felismerhette volna, akire eleinte igazán dühös voltam, mert legalább azt megmondhatta volna, hogy mi az a zabigyerek, tájékoztathatott volna róla, hogy én az vagyok, és ez milyen következményekkel jár a szociális kapcsolataimra nézve, rám nézve, az életemre nézve, de aztán megbocsátottam neki. Viszont a barátaimnak, az egykori barátaimnak nem bocsátottam meg. Példának okáért Timinek, aki előbb tudta, mi a helyzet nálunk, mint én magam, és még az óvoda második hónapjában sem informált róla – csak a többieket, amikor kitört az a csetepaté egy csomag színes kréta miatt. Ha tudom, hogy ilyen fontos neki az a rohadt kréta, akkor eszem ágában sem lett volna bezabálni a rózsaszínt meg a lilát, közvetlenül a cukrozott káposztás kocka előtt (szép színes káposztás tésztakockák jöttek vissza egy órával később…), és visszaadtam volna neki, ha tudom, hogy a krétaevésem olyan következményekkel jár, amelyek miatt leírhatom az addigi barátaimat, és lemondhatok a későbbi barátságokról is.

Mindegy, végül is nem foghatok mindent az óvodára. És hát akkor még élt bennem a remény: egyszer csak letelik ez a három év, és akkor végre visszavonulhatok majd, és lesz időm foglalkozni Tündivel, a félszemű babával, akinek kisebb koromban kioperáltam a fél szemét (nem, nem leszek szemsebész, a korán megszerzett rutinom ellenére sem), illetve a francia villanyvasúttal, amit a nagyapám hozott Párizsból, és ami a világ leggyorsabb vonata volt. Meg Bunyesszal, a plüsskutyámmal. Ám akkor még nem tudtam, hogy a három óvodás év után nem vonulhatok nyugdíjba, és nem tölthetem azzal a napjaimat, amivel szeretném. Elég nagy tragédia, nem gondolkoztatok még ezen? Hároméves korodig aranyéleted van: nem kell hatkor kelned, hogy odaérj abba a kirekesztő társaságba, az óvodába, hogy káposztás kockát egyél, lecikizzék a legkedvesebb pulcsidat, nem kell égetned magad azzal, hogy te vagy a „házikó”, mert, basszus, ez lett a jelem. Szóval, hároméves korodig felhőtlenül boldog vagy, anyád visz magával mindenfelé, a legfinomabb kajákat nyomja a szádba, és ha egy kicsit sírsz, akkor gumicukrot is kapsz tőle, ha pedig eldobod magad az üzletben a földön, és lelkiállapotodat nyomatékosítandó, üvöltesz is, akkor még azt a rózsaszín fülű nyulat is megveszi, amit kinéztél magadnak, bár hozzáteszi, hogy elég a hisztiből. És ott a nagyanyád, a nagyapád, az anyád barátnői, mind-mind kedvesek hozzád, leszámítva a nagyanyád barátnőit, akik folyton puszilgatni akarnak, miközben összevissza szurkálja az arcodat a szakálluk, és tíz másodpercenként klattyingatják a nyelvükkel a műfogsorukat. Állatkertbe jársz, pereccel eteted a makikat, órákig bámulod az elefántot, miközben ezerszer megkérdezed anyádat, nagyanyádat, vagy aki veled van: „Mit csinál az ormányával?” – ők persze nem értik a te nagyon is érthető nyelvedet, de gügyögnek, hogy „látod, mindjárt kifröcsköli a vizet”, aztán meg játszóházban csúszdázol a kortársaiddal, titkos nyelveteken elmeditáltok a csúszási sebességről, a plüsskutyákról meg effélékről, és úgy érzed, csupa-csupa öröm az élet.

Aztán persze durván visszaüt ez a nagy boldogság.

Először óvodásként vittek „szakemberekhez” – tudtátok, hogy így hívják azokat a szemüveges, szigorú tekintetű, többnyire erőltetetten mosolygó felnőtteket? –, akik kívül-belül vizsgálgattak, megnézték a hangképző szerveim állapotát, mindenféle trükkökkel (ha megmondod, mi ez, megkapod – dugták az orrom alá a Mars szeletet) próbáltak beszédre bírni. Na az én önfegyelmem már akkor is hatalmas volt, egyébként sem szerettem a Mars csokit, de ezt évekig gondosan titkoltam, mert igazán jól jött bizonyos helyzetekben, hogy efféle zsarolással sem tudtak szóra bírni. Aztán megismerkedtem az első pszichológusommal. Hah! Azt hitte, bedőlök neki. Rafináltabb módszerei voltak, mint a logopédusnak, például rajzolnom kellett. Na most, én úgy ültem ott, mint a kuka. Mint aki nem érti, mit akarnak tőle. Akkor aztán mutatott egy rajzot egy házról. Ez a rajz, mondta. Aha, bólintottam, és magamban elkönyveltem, hogy ez engem tökhülyének néz. Tudok rajzolni, csak nem akarok.

Hetekig ment a huzavona, hogy akkor most rajzolok-e házat, vagy sem. Vagy akármit. Lerajzolom-e anyát. Nagyanyáékat. Önmagamat. Vagy a pszichológust, akit Ildikónak hívtak, de azt kérte, hogy nevezzem Ildi néninek. Már majdnem mondtam neki, hogy Ildi néni, menjen a francba, de az utolsó pillanatban rájöttem, hogy pont ez a célja. Ki akarja ugrasztani a nyulat a bokorból. Hátha megszólalok.

Na most, ez a világ nem az a világ volt, ahol nekem kedvem lett volna beszélni.

Anyu azt mondta, hogy muszáj óvodába járni. Az óvónő azt mondta, hogy ha nem szólalok meg, és nem csinálom, amit a többiek, évet kell ismételnem. Micsoda baromság, évet ismételni az óvodában? Még az angolórákon is kukán ültem. Most persze biztosan megkérdezitek, mi a fenének angolóra az óvodában. Jó kérdés, kérlek, írjátok meg az illetékeseknek, és ha titeket is érint, ne habozzatok az ombudsmanhoz fordulni a problémával. Hátha nektek válaszol… az én panaszos leveleimre nem érkezett válasz, de erről majd később.

– Dalma, ha nem fogsz beszélni, még tovább kell itt maradnod.

Így mondta az óvónő, és meredten nézett rám. Igaz, ami igaz, halálra rémültem ettől a lehetőségtől, de csak azért is összeszorítottam a számat. Azóta sem vagyok tisztában vele: vajon rájött-e az óvónő, hogy tudnék én beszélni, csak el akarom vágni magam a világtól? Ahogy a szemembe nézett, úgy láttam, hogy sejti.

Na jó, de engem nem lehetett ilyen egyszerűen szóra bírni.

Ha már zabigyerek vagyok, ha már nem játszanak velem a többiek, ha már mindenki csúfol, akkor lehetnek elveim is, nem igaz?

Idővel már szörnyen untam Ildi nénit, minden csütörtök délutánomat elvette, értékes időt rabolt el Bunyesztól, a plüsskutyámtól, akit pedig meg akartam tanítani arra, hogyan tudja felismerni az ellenséget, illetve hogy miként kell három lábon állva pisálni, és úgy láttam, hogy a tanulási folyamat – tekintettel a képességeire – hosszabb időt vehet igénybe.

Szóval, amikor Ildi néni ismét arra kért, hogy rajzoljam le őt, akkor váratlanul magamhoz ragadtam a rajzlapot és a zsírkrétát (egy pillanatra átfutott a fejemen, hogy megegyem-e a lilát, de végül arra jutottam, hogy emiatt a végén még tényleg évet ismételtetnek velem az óvodában), és rajzoltam egy pápaszemet és egy szigorú, nagy szájat. (A mai fejemmel azt mondanám, elég jó karikatúra volt, de Ildi néni először – láttam rajta – kiakadt. Aztán persze megdicsért, mi mást tehetett volna, hiszen az utasítását követtem…)

Végül még arra is rávett, hogy rajzoljak neki egy házat. Hát ekkor sajnos elkövettem egy végzetes hibát.

Ugyanis egy az egyben lerajzoltam azt a házat a virágokkal, a mahóniabokorral, a pirosan virágzó fával, a két nevető, kék ruhás, narancssárga fejű gyerekkel, amit az első alkalommal megmutatott nekem. Ha tudtam volna, hogy mások ezt nem így szokták… De akkor még sejtelmem sem volt róla, hogy mások feje nem így működik. Ildi néninek pedig fennakadt a szeme, amikor meglátta a művemet. Előhúzta azt a rajzot, amit pár héttel korábban mutatott, és elsápadt.

– Ugyanazt rajzolta le! Pontosan ugyanazt! Mintha lefényképezte volna az agya!

Emlékszem, anyámnak így dicsekedett, némileg ijedten. Aztán szó esett valami szindrómáról, ami később is szóba került, amikor lélekdokiknál jártam, meg arról, hogy fényképező agyam van. Én már rettentően untam Ildi nénit, meg a hallelujázását, hogy lám, lám, tudok én rajzolni, és nyilván meg is fogok szólalni hamarosan. Untam az óvodát, untam az anyám aggódó tekintetét (és azt, hogy mégsem vett ki abból a rohadt hülyegyerek-neveldéből, ahová minden reggel elcipelt, és a bőgésem ellenére is képes volt ott hagyni), untam az ostoba csoporttársaimat, és untam az egész életet. Semmi izgalmas nem volt benne.

Úgyhogy végül, sok-sok tűnődés és tépelődés után megszólaltam az óvodában.

Ennyit mondtam:

– Húzzatok a francba.

Három és fél éves voltam, és romokban hevert az életem.

A szerző eddig megjelent regényei

Holtodiglan (1999)

Bangkok, tranzit (2008; új, bővített kiadás: 2014)

Hotel Bali (2008; új, bővített kiadás: 2014)

Csajok (2009, új kiadás: 2015)

Eper reggelire (2009; új kiadás: 2015)

A mexikói (2010; új kiadás: 2015)

Cuba Libre (2010; új kiadás: 2015)

Dalma (2011; új kiadás: 2015)

Helló, London (2011; új kiadás: 2015)

Karácsony New Yorkban (2011; új kiadás: 2015)

Karibi nyár (2012; új kiadás: 2015)

Szeretlek, Bangkok (2012; új kiadás: 2015)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013)

Vacation in Naples (2014)

Előkészületben

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Hotel Bali (angol nyelvű e-könyv, 2015)