KONKRÉT KÖNYVEK

Budapest, 2015

© Hajdú Balázs, Kőrösi Norbert, Rima Péter, 2014

© Konkrét Könyvek, 2014

Felelős kiadó

Novák Erik

Szerkesztette

Bejczi Szilvia

Borítóterv

Mezei Szabolcs

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-7424-66-3 (epub)

ISBN 978-963-7424-67-0 (mobi)

€z a könyv nem csak végtelen utazásokról, páratlan kalandokról és abszurd helyzetekről szól. Nem csak Szaud-Arábiáról, Monacóról, vagy a karibi szigetvilágról.

Ez a könyv két fiatalemberről is szól. A vakmerő kitörésükről, kemény munkájukról, szegénységről és gazdagságról.

Természetesen mindeközben az élet színeiről sem feledkeznek meg, hiszen Fülig Jimmy kalandjai egy nyugdíjas otthon klubdélutánjainak felelnek meg ahhoz képest, amin a szereplők, Kőrösi Norbert és Rima Péter keresztülmentek. Nem mintha panaszkodni akarnának, éppen ellenkezőleg, inkább tanulságos és példamutató a pályájuk a mai kilátástalan világban, ahol a kitaposott utak már nem vezetnek sehova.

A világban járva önmagukat keresték és a megélhetést. Önmagukban és megélhetésükben pedig ráleltek a világra. Ez a könyv egykori önmagukról, a változás folyamatáról szól, és arról, ahogy ezek az élmények tapasztalattá, sőt, sikerré értek bennük.

Annak érdekében, hogy szavaik jobban célba találjanak, segítségül hívták földijüket, Hajdú Balázs stand up komikust, aki a saját szűrőjén, vagy inkább tölcsérén keresztül meséli el a két mesebeli legkisebb fiú mulatságos történeteit.

„Óriás a világ és kicsi Magyarország,
Nem fért el sok jó hely, úgyhogy be se hozták.
Kint hagyták a kertben, meg Trianonnál persze
Mennek le a magyar bálnák a tengerre”{1}

„MERT ALATTUNK HAJÓ
MEGY A TÚLPARTRA, OTT A JÓ”{2}

Pontosan egy hete szeljük az Atlanti-óceánt. Még öt nap, és végre Puerto Ricóba érünk. Meg sem tudom számolni, hogy ez már hányadik közös átkelésünk Petivel. Ráadásul most vendégeket is viszünk magunkkal a túloldalra, ami még fárasztóbbá teszi az egyébként is monoton és gyomormozgatóan hullámzó utazást.

Fent a jacht tetején már javában megy az ebéd, én pedig itt hátul, a mosogató mellett támasztom a korlátot egy kávésbögrényi vodka-gyömbérrel a kezemben.

Aki olyan régóta hajózik, mint mi Petivel, az tudja, hogy ez a gyógynövény hasznos lehet a tengeribetegség ellen. Egy fölöttem elszálló sirályt bámulok, és egyből eszembe jut, hogy hogyan szarta telibe pont egy ilyen példány a főpincér zakómat az előléptetésem másnapján. Első hajóutamon, amikor Chiléből tartottunk Európa felé, elképzelni se tudtam, hogy lehetnek madarak az óceán közepén, több mint négyezer kilométerre a szárazföldtől. Hogy nem fáradnak el, mire berepülnek a közepéig? Aztán még vissza is kell röppenniük valahogyan. Vagy ezek távirányítós madarak? El sem tudtam képzelni ezt az egészet, mint ahogy azt sem, hogy én, mint hátulgombolós büfés fiú, tíz év múlva a világ egyik legnívósabb jachtján vagyok vezető pozícióban, mi több, ott, ahol Peti pedig hotel menedzser. Igen, az a srác, aki első hajóútján még szinte egy szót sem beszélt angolul, és úgy meg volt szeppenve, mint amikor az oviban kivették a kezünkből a homokozó lapátot.

Most már legalább tudom, hogy a nyílt óceán felett repkedő madarakat mi hoztuk magunkkal a hajón, és azzal is tisztában vagyok, hogy miután bekaszáltuk Petivel a hajón megszerezhető legmagasabb beosztásokat, azzal távolról sincs vége kalandozásainknak, hiszen a túlparton kikötve elképzelhetetlenül sok csoda vár még ránk.

NORBI: BMX-RE PATTANVA

Ahogy az egyik magyar rádiócsatornáról elnevezett költőnk, Sándor is megénekelte: „Lenn az alföld tengersík vidékin…”, …na ott laktam én, egy kis város középin.

Szó mi szó, Orosháza nem tartozik a legnagyobb turista célpontok közé, valószínűleg soha nem lesz a világörökség része, és jelenleg még nem itt fejleszti űrprogramjának legújabb részleteit az amerikai űrhajózási központ, a NASA. Egy békés kis várost képzelj el, amit ha autóval közelítesz meg, akkor számíthatsz arra, hogy útközben a sárgás-barnás-zöldes szántóföldek végtelensége elterelheti figyelmedet a vezetésről. Ha viszont az ablakon kilesve dimbes-dombos vidéket látsz, biztos lehetsz abban, hogy nem errefelé vagy. A Dumb és Dumberben is megmondták, miután elbóbiskoltak és elnéztek egy kanyart Colorado felé: „Azt hittem, hogy a Sziklás-hegység kicsit sziklásabb.”

Ahogyan a Csomolungma magasodik a Himalája többi csúcsa fölé, úgy tűnik ki Orosháza egyetlen domborzati csodája is, a kórházzal szembeni játszótéren található „domb” elnevezésű természeti jelenség. Nem véletlen nevezték el így, hiszen a maga három méteres tengerszint feletti magasságával igazi különlegességnek számít a metropoliszban. Nem mondom meg, évente hány ezer ember zarándokol el emiatt ide, mert nem tudom. De az biztos, hogy télen szánkóikkal, nyáron pedig biciklijeikkel élik át rajta a száguldás adrenalin növelő élményét az erre vágyó gyerekek. Mondanom sem kell, én is közéjük tartoztam, hiszen már akkor úgy voltam vele, hogy azért négy másodperc extázis nekem is jár. Ezzel egyébként ma is így vagyok, csak szerencsére már megy ródli nélkül is. Sőt, megtanultam hosszú percekre kitolni a gyönyört. Kár, hogy mostanában viszonylag ritkán sikerül ez, mert ugye bezárták a vidámparkot. Szóval azt csináltuk, hogy a domb aljában ugratót ástunk, legurulás után így próbáltunk meg a levegőbe emelkedni, és red bull air race-eset játszani az akkori magyar ipar által megálmodott kerékpárokkal. Már az első alkalommal sikerült egyszerre kettétörnöm a szeretett Csepel Tacskó biciklim első tengelyét, vázát és kormányát, két fogammal együtt. Utóbbit mondjuk nem bántam, úgy éreztem, így lettem csak igazán a település vagány bringása és rosszfiúja egyben. Szerencsére ezek csak tejfogak voltak, így később, miután már rájöttem, hogy azért mégsem jó ez így, már tudtam a régi magamon őszintén mosolyogni.

Aztán egyszer csak eljött az a bizonyos sorsfordító karácsony, ahol rám talált életem első Csepel BMX biciklije. Na, innentől retteghetett az a bizonyos domb, biztos lehetett benne, hogy alaposan ki lesz használva. Mi már akkor tudtuk, hogy tőlünk egy jó nagy vízzel arrébb, Kaliforniában, az ottani gyerkőcök már továbbgondolták ezt a „csak száguldunk”-élményt. Persze Amerikában sem volt minden kisfiúnak annyi zsebpénze, hogy egyből krossz motort vásároljon magának, ezért ők a kis biciklijükkel próbálták meg leutánozni gazdagabb társaikat. Az ottaniak figyelmét valahogy nem terelte el a szocializmus építése és a május elsejei felvonulások, így nekik feltűnt, hogy ezekben a BMX bringákban micsoda fantázia van elbújtatva.

Az otthoni dombok helyett itt már mesterségesen készült félköríves rámpák épültek, amik a levegőbe emelkedést még inkább elősegítették, a kis biciklik pedig feltuningolt speckó bringákká váltak, és így született meg a BMX. Evolúciója során ez a fajta bringa gyorsan felülemelkedett önmagán, és onnantól már főként akrobatikus mozdulatok kivitelezésére szolgált. A többi ún. normális sportág közül kiemelkedett azzal is, hogy a győzelem helyett sokkal inkább a lázadás kifejezésére és a szabadságvágy megélésére épült. Innen az elnevezés, hogy BMX Freestyle.

Mi a srácokkal szándékosan az általunk talajakrobatikának hívott, minél bonyolultabb manőverekre, a különböző egyensúly elemekre koncentráló műfajt választottuk. Döntésünkhöz semmi köze nem volt annak a ténynek, hogy ezek a csúnya amerikai menedzserek Orosházát pont kifelejtették a rámpa és skatepark építéseik sorából. Úgy voltunk vele, hogy ha már Ónodi Henrietta tizenhárom évesen tud úgy pörögni a talajon, mint egy Duracell elemes búgócsiga, akkor csináljunk mi is valami hasonlót, csak biciklivel. A BMX-ezésről ma már él egy kép az emberek tudatában, és ezt az általában szélsőségesnek nevezhető sportot egy életformával, laza öltözködési stílussal és a hip-hop zene hallgatásával szokták kapcsolatba hozni, de kivételek azért bőven akadnak, mint például én is. Szigorúan öltöny, nyakkendőben megyek le még a piacra is, miközben Chopint hallgatva The Economistot olvasok. Na, ennyire azért nem rugaszkodtam még el a valóságomtól, de zenében inkább az alternatív vonalat szeretem, a ruházat meg pont annyira érdekel, hogy jól érezzem magam az adott cuccban, de nem tovább. Márai Sándor mondta, hogy az öltözködéssel abszolút nem kell foglalkozni, én viszont tök hülyén érezném magam az utcán meztelenül.

Ez az egész egy teljes életformát igényel, másként ezt nem lehet komolyan csinálni. De ha csak egy laza hobbinak marad meg, már akkor is több csajod lesz ezekben az években, mint a való világos Alekosznak egész életében. De vajon mi készteti az embert arra, hogy ezt a gyakran komoly balesetekkel is járó őrületet csinálja? Ki szeretné kihasználni ennyire Taj-kártyáját? Hogyan alakul ki a bmx freestyle művelőjénél ez a kreatív, bátor, ugyanakkor a fizikai fájdalmakat is abszolút viselő magatartás? Szuicid hajlam ez, vagy csak határaink minden képzeletet felülmúló átlépése? Esetleg minden BMX-es srác emós is egyben? A válaszom egyértelműen az, hogy nem, hiszen ha a szemünkbe lógna a hajunk, nem látnánk az akadályokat. Az van, hogy egyszerűen imádjuk, amit csinálunk, és mindig találunk újabb, megvalósíthatatlannak tűnő trükköt, amiért érdemes gyakorolni, viszont kevesen vagyunk, akik igazán kitartóak. Olyan elhivatott dolog ez, mint mondjuk hogy egy pasi nem azért viszi haza a nőket a diszkóból, hogy szexuálisan kielégüljön, hanem hogy a Káma-szútra összes pozícióját végigcsinálja, a legkacifántosabbat is tökéletes testtartással. Viszont ezzel meg nagyon nehéz lenne fellépni a cirkuszban vagy színházban. De mi is küzdünk a testünkkel, a mozgásunkkal, a gátlásainkkal a gyakorlásaink során.

Erősítjük koncentrációnkat, akár egy sakkozó, javítjuk türelmünket, mint a vadászok, és jó esetben kilépünk önmagunkból, mint a Bódhifa alatt megvilágosodott Buddha. Kisgyerekként a téren bénázva nem is sejtettem, hogy valamikor majd ennek a kétkerekű járgánynak köszönhetem, hogy túlélem a kemény hajós éveket, arról nem is beszélve, hogy meg is változtatom az életemet.

A mai napig fura nekem „gyalog”. Csupasznak, bizonytalannak érzem magam, legalábbis ahhoz az állapothoz képest, amikor velem van a bringám, ami mára már testrészemmé vált. Az önbizalmam ekkor van a helyén, elmondhatom, hogy a bringa a második legfontosabb, ami a lábam között van.

PETI: ÉDES SZENTES

Buddhisták élnek itt, szokta mondani Badár Sanyi, és csak egyetérteni tudok vele. Még egy kedves távoli rokonom is azt mondta, hogy itt Szentesen tényleg mások az emberek. Barátságosak, vidámak vagy szomorúak, de mindegyikőjüknek van valamilyen különlegesebb hobbija. Vagy a hobbi kertjét rendezgeti, vagy csak úgy, mindenféle különösebb cél nélkül, a köröket rója a liget futószőnyegén.

Nekem a víz a mindenem. Amióta az eszemet tudom ez vonzott. Imádom, és mindent szeretek, ami hozzá kapcsolódik. Úszás, sportolás, matracon lazulás, de még inni is szeretem. Na mondjuk nem pont a tó vizét. Gyerekkoromtól fogva adott is volt szerencsére ez a fajta életmód. Valójában én sosem voltam a víz közelében, mert mindig benne voltam. Később felnőttem, és mindez már annyit változott, előfordul, hogy csak rajta állok. Igen, majdnem, mint Jézus. Mondjuk annyi különbséggel, hogy én közben még száz fő személyzetet is irányítok.

De a szívem csücske mégiscsak Keszthely. Oda tervezek hazatérni is majd. Gyerekkoromban minden nyarat ott töltöttem elejétől a végéig, és nagyon megszerettem. Még ki se csengettek az utolsó óráról, már úton is voltunk a Balaton felé. Úgy ahogy voltam, kisdobos egyenruhámban érkeztem Keszthelyre, és abban is jöttem vissza sulikezdés előtt egy nappal.

Persze lehet, nem kötődnék a városhoz ennyire, ha nem ott lennének például a leggyönyörűbb fenyőerdők, amik között túrázva mindig totálisan feltöltődöm. Persze könnyű jól érezni magunkat túra közben, hiszen itt nem kell attól félni, hogy jön majd a nagy dzsumbuj barnamedve, és kieszi a kezünkből a Haribo szamócás gumicukrot. Nem, ez nem a Magas-Tátra! Mert a maci aranyos, azt tudjuk a rajzfilmekből, na de a medve már harapós, ezzel az állatkerti tábláknál is szembesülhettünk már, na és a google is ezt adta ki. Szóval azért több szempontból is ideális választás Keszthely. Visszatérve még utoljára a medvére, senkinek nem ajánlom, hogy azért vegyen macikat a gyerekének, merthogy az milyen aranyos, meg cuki, mert bizony abból lesz a medve. Lényegesen egyszerűbb átlátni, mint a pete-hernyó-báb-lepke sorozatot. Bár előbbi veszélyes, mert nagy lesz és mérges, utóbbinak viszont meg értelme nincs, mert a végén elröpül. Ha megfogod, akkor nem, úgy viszont meghal. Újraéleszteni sem igen lehet. Ki van ez találva, mint a rigó jancsi a parasztlakodalomban, hogy ne legyen azért annyira különleges a család kedvence mégsem. De ez érthető! Kinél van akkora belmagasság, hogy elférjen a lakásban kényelmesen egy zsiráf, vagy kinek van akkora fürdőkádja, hogy bele tudjon fektetni maga mellé még egy vízilovat is? Nem, nem a párodra gondolok, hanem az állatra.

Amit még nagyon bírok, az a vitorlázás. Hogy miért? Úgy hajózhatok a vízen, hogy én vagyok a kapitány. Plusz nem sietünk sehova, nincsenek vendégek, abban a ruhában vagyok, amiben jól esik, és akkor eszem, amikor akarok, na és persze ott kötök ki, ahol nekem tetszik. Vagy akár sehol. Pár éve már gyakorlom ezt a sportot, és úgy érzem, egyre jobban megy, bár azért nem bánom, amikor egy kicsit a szél is segít. Mindenesetre, ha hazajöttem, jobban belebonyolódom ebbe a világba. Annyi bizonyos, hogy már most a szerelmese vagyok. Békesség, nyugalom, harmónia, ezeket érzem, amikor vitorlázom a Balaton hűs vizén. Másik nagy szerelmem a kitesurfözés, ami a vízi síelés és a sárkányeregetés egy különleges kombinációja. Ez különben extrém sportnak minősül, és nagyon ott kell lenni ahhoz, hogy talpon maradj. Még Gundel Takács Gábornak se hiszem, hogy menne elsőre, pedig ő már nagy spíler lehet. Mindenesetre nekem nagyon bejön, és úgy gondolom, hogy hasznos is ez az időtöltés. Ha megöregszem, tuti könnyebb dolgom lesz a buszon kapaszkodásban, mint a többieknek. Mint tudjuk, itthon a tömegközlekedés is extrém sportnak minősül. Néha a barátok hülyének is néznek, amikor mesélem, hogy kitesurfözés közben én még megnyomok egy nem létező gombot is a levegőben, ezzel gyakorlom ugyanis a jelzést. Úgyhogy az ülőhely kivárása helyett inkább majd alkalmazkodom. Annyi csak a félelmem, hogy ugye a busz hirtelen fékezhet, és erre azért nehéz felkészülni. Mert oké, hogy hirtelen, na de mikor?

Balatoni nyár… Ha belegondolok, hogy Szentesen még versenyszerűen vízilabdáztam, abszolút nem meglepő, hogy kötődöm a magyar tengerhez. Füreden a Tagore sétány egyedi hangulata, a vadkacsákat etető gyerekek, az utcazenészek, nyaralásukat töltő külföldiek, a tejfölös-sajtos lángost áruló helyiek teszik feledhetetlenné a festői környezetben meglapuló várost. A vízparton elfogyasztott sült hekk-kel csak az édesanyám által készített csirkepörkölt veheti fel a versenyt. Na az úgy van megcsinálva, ahogy a nagy könyvben meg van írva. Vagyis pont, hogy nincs, ezért annyira különleges.

A szentesi strand különleges hely a mai napig számomra, de nem csak amiatt, mert itt csavargatták meg először a tökömet, mint a szentesi utánpótlás vízilabda csapat tagja. Külön öröm számomra a minden évben megrendezett strand szépe választás is, ahol a gyönyörű helyi lányok közül a győztes felpróbálhatta a koronát, majd utána a vízilabdások őt. De szokott lenni éjszakai fürdőzés is, utána pedig együtt bulizunk hajnalig. Jó volt felnőni Szentesen…

{1} KISCSILLAG – Az a világ nincsen

{2} KISPÁL ÉS A BORZ – Pistike (a Malév gépen)