RICHARD ZANE

VÁMPÍRHOROSZKÓP

KONKRÉT KÖNYVEK

Budapest, 2015

© Rákócza Richárd, 2013

© Konkrét Könyvek, 2013

Felelős kiadó Novák Erik

Szerkesztette

Besenyő Viktória

Borítóterv

Keraszia Sisak

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-7424-57-1 (epub)

ISBN 978-963-7424-58-8 (mobi)

ELŐHANG

Az éjszaka kellős közepén ébredt. Csatakos volt az ágyneműje. Halk, undorodó nyögéssel vált el tőle, ágya szélére ült, tenyerébe temette arcát, és megborzongott. Könnyű szellő lebbentette meg a függönyt, a szobában egy pillanatra valamivel erősebb lett a holdvilág.

Felállt; fiatal és hibátlan testén megcsillant a veríték vékony filmje. Megcsóválta a fejét, és azon gondolkodott, mi történhetett vele. Ha álmodott volna valamit, arra ilyenkor még emlékezne. Sőt, később is; mert amikor rájött, hogy az álmokat egy idő után elfelejti, füzetet és tollat készített oda az ágy fejéhez, hogy pár mondatban azon nyomban rögzítse őket. Már két füzet tele volt, de nem tudta, mihez kezdjen velük, mert a mondatok, amelyek leíráskor oly frenetikusnak hatottak, utóbb banálisnak tűntek, vagy befejezetlenül lógtak a semmiben.

A telő hold a fák karmos ágai közül leskelődött, mint valami rosszindulatú kukkoló, s ő teljesen ébernek érezte magát. Az ébresztőóra számai pirosan világítottak. Hajnali kettőre járt. El kellett döntenie, mit csináljon reggelig, vagy amíg vissza nem alszik. Erőteljes kézmozdulatokkal felfrissítette verítéktől nyirkos párnáját, majd kitette a párkányra, hadd szellőzzön.

Nem volt kedve villanyt gyújtani. Noha nem értette, mi történik vele, abban biztos volt, hogy valami történik. Érezte az éjszaka varázsát, és nem akarta eloszlatni a világossággal.

Újra megmozdult a függöny a frissen kelt légáramban, miközben letelepedett az íróasztala elé, mert onnan látott ki legjobban a csendes kertvárosi utcára. Élesek voltak az árnyékok, akár a kés, az út közepén pedig macska kocogott valamerre ráérős ügetéssel, ügyet sem vetve arra, hogy egy ablakból figyelik.

Előrehajolt, hogy még egy darabig lássa az állatot, de mozgást érzékelt bal kéz felől. Nem volt ebben semmi ijesztő: a szekrény ajtaja nyílt ki szokás szerint– anyja szerint valamelyest lejtett a ház –, és a belső oldalán lévő tükörben az ő tükörképe mozdult meg.

Mégis nyugtalan lett, de nem tudta az okát.

A veríték lassan megszáradt rajta.

Teljes volt a csend az éjszakában. Telt és bársonyos csend, amilyen az anyaméhben lehet.

A tükör felé fordult, és közben felkattintotta az asztali lámpát.

Száját néma sikolyra tátotta annak a valaminek a láttán, ami a tükörből bámult vissza rá, és mintha gúnyosan vicsorogva utánozta volna. Kezét maga elé emelte, és még iszonyúbb rémület töltötte el. Elméjének egy józan szikrája megakadályozta, hogy artikulálatlanul felüvöltsön, és felverje az egész házat.

Valahol, talán tíztömbnyire a háztól, gyászosan felbődült egy rendőrautó szirénája.

ASZCENDENS

Tommy Ryordan hadnagy aznap csúnyán elaludt. Nem tudta, mikor fordult elő vele utoljára ilyesmi, mindenesetre több hét is eltelt azóta, hogy rendesen kialudta magát. Sokszor nem is a tennivalók miatt nem bírt pihenni, hanem a fáradtságtól, és kétségek is gyötörték. Előző este bevett két altatót, és megivott rá egy nagy pohár whiskyt. Valóban nagy pohár volt, ráadásul tele is töltötte.

Délelőtt ébredt, amikor a nap már magasan állt, s kábán meredt az ébresztőórás rádióra. A zsinórját valaki egy rántással kitépte a konnektorból – alkalmasint ő maga, amikor megszólalt a készülék, de nem emlékezett rá. Kezébe vette telefonját, amely viszont lemerült, mialatt ő ájultan hevert félig-meddig megvetett ágyán. Se óra, se telefon; fogalma sem volt, mennyi lehet az idő. Tíz és tizenegy közé lőtte be a nap állása alapján. Kibotorkált a fürdőszobába, és a mosdókagylóba vizelt. Egyszerűbbnek találta, ha így könnyít magán; a vécének már régóta lejárt a fedele, kényelmetlen volt bánni vele, csak akkor használta, ha nagydolga volt.

Elgondolkodva csomagolta el magát, ingerülten rántva egyet az övén; mintha megint hízott volna. Elnézte húsos arcát, szögletes fejét a tükörben. Ha valaki erős csontú, szinte észrevétlenül hízik el, de az öltönyt nem lehet becsapni, szarul áll az emberen, mintha kinőtte volna. Nem nagyon akaródzott gondolkoznia. Üres volt a feje; az a fajta üresség honolt benne, amilyen csak nagy-nagy murik másnapján, a fájdalmas utóhatások bevezetőjeként szokott ráköszönni.

A nappaliba botorkált, lehajolt a DVD-hez, és leolvasta az időt. Tíz óra negyvenhat volt. Jól saccolta az imént.

Fenekét vakarva kivett egy kólát a hűtőből, telefonját rányomta a töltőre, várt egy kicsit, majd bekapcsolta.

A képernyő kivilágosodott. A készülék vadul villódzott és pittyegett. Az utóbbi órákban, míg nem volt elérhető, tizenhat alkalommal keresték Tommy Ryordan hadnagyot. Lehunyta a szemét, és mindkét szemhéjára óvatosan rányomta a hideg kólásdobozt.

A telefon megszólalt. Ryordan reflexmozdulattal, szinte abban a pillanatban megnyomta a gombot, és füléhez tette a készüléket.

– Hol a pokolban voltál? – érdeklődött Bob Franklin, a gyilkossági csoport vezetője.

* * *

Ryordan hadnagy már jó néhányszor megjárta a poklot, és mostanában latolgatni kezdte, mi lenne, ha többé nem kéne. Nem igazán gondolta komolyan, de mégiscsak eszébe jutott, és mint zsaru jól tudta, mit jelent, ha ilyesfajta gondolatok kísértik az embert. Azt jelenti, hogy kezd kiöregedni, magyarázta széles taglejtésekkel Mickey Fontana hadnagynak, kollégájának és legjobb barátjának, akivel szinte mindent együtt csináltak az utóbbi jó négy évtizedben: együtt jártak iskola-előkészítőbe, általánosba, gimibe, főiskolára, rendőr-akadémiára, együtt kezdték a szakmát; közösen ülték a lakodalmukat, egymás gyerekeit tartották a keresztvíz alá, csaknem egy időben váltak el, kulcsuk volt egymás kecójához és kocsijához, és nagy esély volt arra, hogy együtt is fejezik be, a kérdés csak az volt, hogyan. Sokan brooklyni dinoszauruszoknak vagy egyszerűen dinóknak hívták őket.

– Kiöregedni? – kérdezte Mickey Fontana egészen elképedve. – Mi az ördögről beszélsz, cseszd meg?

– Arról – válaszolta társa szándékolt könnyedséggel –, hogy nemsokára mind a ketten ötvenévesek leszünk.

– Negyvenhét! – vágta rá Fontana hüledezve.

– Az mindjárt ötven – bólogatott Ryordan. – A mi paklinkat már majdnem leosztották.

– Hé, beszélj csak a saját nevedben! – tiltakozott Fontana. – Nem nekem van sörhasam, nem én növesztettem tokát. Jól van, az igaz, hogy őszülök, na de egy szem ránc sincs a pofámon. És ugyan ki mondaná meg, hogy festem a sérómat, he?

Csakugyan nem nézett ki rosszul, noha keveset mozgott és rengeteget zabált, de hát szerencsés alkata volt, irigyelték is érte sokan. Fontana több mint két méter volt, ha akadt is rajta némi háj, alig látszott.

– Jézusom, fogd be, vagy eredj bonvivánnak! – szólt közbe Phil McAubrey, aki ügyeletes volt aznap.

A pult mögött ült, újsággal és tollal a keze ügyében, és növekvő nyugtalansággal figyelte a beszélgetést. Ő ugyan még csak negyven körül járt, de úgy nézett ki, mint a saját öregapja.

Még ketten lopták ott a napot, a csillogó hajú, olajos bőrű, ravasz pillantású Lance Rivera hadnagy, aki vagy tizenöt éve szolgált a testületnél, és fiatal kollégája, a szőke, kék szemű, csontos James „Sonny” Bolin, aki figyelmesen hallgatta az idősek szóváltását. Bolin soha nem szólt közbe, és arckifejezéséből se nagyon lehetett kikövetkeztetni, mire gondol. Rágógumizott, mint mindig.

– El is mehetnék – tódította Fontana.

A pulthoz lépett, és kiemelte McAubrey mancsa alól a magazint, amely a keresztrejtvénynél és a horoszkópnál volt nyitva. Ujjával hangosan megzörgette a papírt:

– Nekem megjósolták.

– Kicsoda?

– Roland T., a Mágus elkészítette a horoszkópomat. Benne van, hogy nagyon sokáig fiatal maradok. Lélekben meg gyakorlatilag mindvégig.

– Ez finoman fogalmazva annyit jelent, hogy soha nem nősz fel, nem fejlődsz semmit, örökké infantilis maradsz – dünnyögte Ryordan.

McAubrey kihajolt a pult mögül, és a levegőben kapkodva igyekezett visszaszerezni magazinját.

– Az én paklim még kurvára nincs leosztva – folytatta Fontana a mondókáját, azzal odalökte a lapot a pultra. – Egyelőre az összes ász benn van, a jollykról nem is beszélve.

– Nekem más a véleményem az olyan emberekről, akik hisznek a horoszkópokban – mondta gonoszul McAubrey, és tenyerével nagyot csapott a magazinra.

– Teljesen mindegy, hogy mi a véleményed.

– Hallottál már olyan dologról, hogy logika? – vonta fel a szemöldökét McAubrey. – Lássunk egy példát, mondjuk ebből itt, ni! Mi is a csillagjegyed? Birka?

– Barom – mondta Fontana mély megvetéssel. – Ilyen jegy nem is létezik. Kábé ennyit értesz hozzá.

Ryordan fáradtan a falnak támaszkodott, megnézte az óráját, és azon gondolkozott, vajon Fontana mikor lesz végre hajlandó arra, hogy befejezze a vitát, és induljon. Máris késésben voltak.

– Fontana Bak – szólt közbe.

– Bak? Á, sejtettem! – McAubrey tágra nyílt szemmel folytatta: – Nézzük, mit ír a Bakról! „Kötelességtudata, amelyhez oly hű maradt az elmúlt időszakban, most meghozza bőséges gyümölcsét, más dolga nincs, mint hogy szüreteljen. Felettesei, főnökei kiváltképp elégedettek önnel, és ezt sietnek is tudomására hozni. Ezen a héten a Bakok joggal számíthatnak hivatali előmenetelre” – csodálkozó arccal felnézett. – Erre szokták mondani, hogy szarva közt a tőgyét?

Fontana ellen nem sokkal korábban indult vizsgálat indokolatlan fegyverhasználat miatt. Aznap kellett a belső elhárítási bizottság előtt megjelennie Ryordannel együtt. Utóbbira egyelőre csak tanúként számítottak, de nála is fennállt a veszély, hogy bevonják a jelvényét és szolgálati fegyverét.

Rivera hangosan röhögött, az újonc Sonny Bolin csak egy mosolyt engedett meg magának.

Fontana ügyet sem vetett rájuk, ujjával vádlón mutatott az ügyeletesre.

– Te tisztára hülye vagy – mondta. – Az újságokban nem valódi jóslatok jelennek meg, ezt még egy óvodás is tudja. Vannak fazonok, akik arra szakosodtak, hogy ellássák a lapokat kitalált horoszkópokkal, de egy haverom a Postnál azt mondja, már számítógépes robot is tud ilyen ötsorosokat generálni.

– Ó, fogd már be, és menjünk! – szólt közbe Ryordan, és ismét az órájára pillantott.

Rivera és Bolin köszönés nélkül lelépett. McAubrey még szívesen jártatta volna a száját, de látogató érkezett a pulthoz, és az ügyeletes tiszt kénytelen volt hivatalos arckifejezést ölteni, hogy megtudakolja, miben lehet a segítségére.

A nő arcán patakzottak a könnyek.

– A szomszédom… Martin Hailey… lelőtték – zokogta. – Belelőttek az arcába…

– Kérem, próbáljon megnyugodni, hölgyem! – javasolta McAubrey, és papír zsebkendőt vett ki az e célra szolgáló dobozból. – Rálőttek valakire, és ezt kívánja bejelenteni?

Fontana ingerült mozdulattal Ryordan vállára csapott.

– Oké, tiplizzünk!

* * *

Rekkenő hőség volt, amikor ebédidő tájt megjelentek főnökük, Bob Franklin irodájában, ráadásul a légkondicionáló is épp ezt a pillanatot választotta, hogy bemondja az unalmast. Fontana, aki ki nem állhatta a meleget, azt sem tudta, jobbra dőljön vagy balra, de Ryordan is fojtogatónak érezte a légkört. Soha életében nem állhatta a hivatalt, különösen a főnökéét; elképzelni sem tudta, egyébként értelmes emberek miért adják arra a fejüket, hogy nap mint nap bejárjanak egy ilyen helyre.

A hangulatot cseppet sem javította, hogy Bob Franklin fénylő, fekete képén komor arckifejezéssel, leszegett, busa fejének kurta mozdulataival a belső elhárítás emberei felé intett, és röviden bemutatta őket. Senki nem fogott kezet senkivel.

A kérdezősködésben egy ötvenes, szőke pasas járt élen, akinek olyan keskeny volt a feje, akár a penge. Szürke szeme felhős égboltként komorlott. Ryordannek az volt az érzése, mintha már találkoztak volna, de ez nagyon régen történhetett.

Egyáltalán nem úgy zajlott az egész, mint ahogyan egy fegyverhasználatot követő rutinvizsgálat szokott. Nem telt sok időbe, hogy az amúgy is temperamentumos Mickey Fontana elveszítse türelmét.

– Hányszor kell még elmondanom, a szentségit neki – emelte fel a hangját –, hogy fegyvernek látszó tárgy volt a Késesnél, és nekünk jött?

– Mr. Michael Booker ügyvédjének állítása szerint semmi nem volt az ügyfele kezében és senkinek se ment neki – mondta a pengefejű ember. – A hátsó felén ült, két kézzel maga mögött a földre támaszkodott, és épp engedelmeskedni akart a felszólításnak, amikor maga elsütötte a fegyvert.

– Csakhogy nem így történt – szólt közbe Ryordan.

Bob Franklin épp bele akart inni a tonikba, amit a folyosón álló automatából szerzett. Most elfintorodott, és megcsóválta a fejét.

– Akkor beszélj, Tommy, amikor kérdeznek! – utasította rendre.

– Nincs semmi baj – mondta a pengefejű, és szürke tekintete Ryordanre vándorolt. – Magam is kérdezni akartam, noha nem kétlem, hogy válasza alá fogja támasztani a társa vallomását. Ha Mr. Fontana azt állítaná, hogy a hold edami sajtból van, maga alighanem azzal is egyetértene, ugye, Mr. Ryordan?

– Fontana egy seggfej, és nem ért a sajtokhoz – válaszolta Ryordan.

– A holdról nem is beszélve – tódította Fontana.

– Legfeljebb megugatod.

Bob Franklin a homlokát fogta, majd az asztallapra csapott.

– Jó lenne, ha abbahagynátok a szellemeskedést! – mondta. – Ha nem tudnátok, nagy bajban vagytok.

– Ne mondd! – szólt Ryordan. – Booker egy igazi tetű szarkeverő. Tizennégy évesen a saját anyját futtatta, ez volt a kezdet. Rob Blackwell terítőjeként dolgozik, de annyira genny alak, hogy már onnan is kifelé áll a szekere rúdja.

– Ki a nyavalya az a Rob Blackwell? – kérdezte a pengefejű, bár úgy látszott, a válasz nem igazán érdekli.

– Egy Interpol nevű becsületsüllyesztője van a vigalmi negyedben, és ő nyomatja a legtöbb diszkódrogot a kerületben – szúrta közbe Bob Franklin.

– Gimnáziumok, főiskolák, egyetemek, kollégiumok – sorolta Fontana. – A szülők, pedagógusok, szociális munkások mind imádják a csávót. Az ilyenre mondják, hogy a társadalom hasznos tagja. Ja és még valami. – Közelebb hajolt a kihallgatókhoz. – Nem tőlem tudják, de van olyan zsaru, aki ingyen belépőt kapott az Interpolba, és Rob Blackwelltől húz második fizetést. Többet, mint amennyit a város folyósít. Ez nem valami nagy mutatvány ugyan, de azért mégis…

– A nevét is tudja?

– Előbb ennék eleven csótányt, mint hogy magukkal közöljem, fiúk. Nem árt azonban tudniuk, hogy Booker mostanság angyalport kezdett teríteni a környéken.

– Van fogalmuk, mennyit dolgoztunk azért, hogy a kemény drog úgy-ahogy eltűnjön az utcáról? – kérdezte Ryordan szemrehányóan. – Még a bűnözők egy része is egyetértett azzal, hogy ilyesmire semmi szükség, de hát a Késes becsavarodott. Ezért a húzásáért harmadszor fogják elítélni, és ideje is, hogy bedeszkázzák neki az eget.

– Bookernél sem kés, sem drog nem volt, amikor megsebesült – vágott közbe a pengefejű. – Elmondaná, Mr. Fontana, miért lőtt rá kétszer is? Ügyvédje állítása szerint egy ártalmatlan, számos betegségben szenvedő, legfeljebb ötvenkilós, vézna emberről van szó, aki semmilyen formában nem jelenthetett fenyegetést két megtermett, ereje teljében lévő, száz kiló feletti fegyveres nyomozóra.

Fontana uralkodni próbált magán.

– Nézze – mondta, és nagy lélegzetet vett –, ezek a dolgok nagyon gyorsan történnek. Néha még annak is nehéz rekonstruálnia a történteket, aki cselekvő résztvevőként volt jelen. A sikátorban sötét volt, ráadásul az eső is rázendített. Booker menekülés közben elcsúszott, és megpróbált talpra kecmeregni, de egyáltalán nem azért, hogy megadja magát, legalábbis még mindig azt üvöltözte, hogy „Kapjátok be, mocskok!”, ami többnyire nem azt jelenti, hogy az illető együtt kíván működni a rendőrökkel. Vagy maguk szerint igen? Remélem, a vérvétel kimutatja, hogy totál tele volt nyomva angyalporral. A bal kezében megcsillant valami, a felszólítás ellenére sem dobta el, és köztudott, milyen jól bánik Booker a késsel, még távoli célpont esetén is. Lehet, hogy ötven kiló a rohadék, de körülbelül annyira ártalmatlan, mint egy frissen billogozott csörgőkígyó.

– Rendben. De hol a kés?

– Volt a közelben egy csatornanyílás, nyilván abba pottyantotta bele.

Most a bizottság másik tagja, egy apró, kopasz, csokornyakkendőt viselő ember szólalt meg:

– Miért lőtt rá kétszer, Mr. Fontana? Ez volt a kérdés.

Felmutatta két ujját, mint egy V betűt.

– Épp erre akartam rátérni – válaszolta a kérdezett. – A kezére és a lábára céloztam, részint, hogy megakadályozzam a késelésben, részint, hogy megakadályozzam a menekülésben. Minden a nagykönyv szerint történt. Soha nem volt még dolgom a belső elhárítással. Nem is értem, miért szálltak most rám.

– Még mindig Cyrus Lowell védi Bookert? – kérdezte Ryordan.

– Még mindig – mondta Bob Franklin –, bár számotokra ez édes mindegy.

– Lehet, hogy hamarosan ügyvédet kell váltania – közölte Ryordan. – Cyrus Lowell ellen több okból is eljárás folyik. A legetikátlanabb gazember egész New Yorkban, aki valaha is ügyvédkedett.

– A második legetikátlanabb gazember – javította ki Fontana. – A pálmát Rob Blackwell ügyvédje, Walter Holt viszi. Hozzá képest a pestispatkány perzsamacska.

– Walter Holt jogilag tiszta. Lowellnek viszont jó esélye van arra, hogy bevonják az engedélyét.

– Tiszta szégyen! – vetette oda Fontana megvetően.

A pengefejű ember szemlátomást eltökélte, hogy nem engedi mellékvágányra siklani a beszélgetést.

– Ez az eljárás nem Cyrus Lowell vagy Walter Holt ellen folyik – közölte vészjóslón. – Tudom, hogyan vélekedik az állomány általánosságban az ügyvédekről, de…

– Bármikor hajlandó vagyok eskü alatt vallani, hogy az én megítélésem szerint is közvetlen életveszéllyel fenyegetés indokolta Fontana nyomozó fegyverhasználatát – meredt rá Ryordan. – Én sem cselekedtem volna másként a helyében.

A bizottság tagjai összenéztek.

– Ennek így nem sok értelme van – állapította meg a pengefejű. – Fontana nyomozó, kérem, adja át a jelvényét és a szolgálati fegyverét! További intézkedésig felmentem a szolgálat alól.

– Micsoda?

– Erről természetesen még a nap folyamán írásbeli értesítést kap.

Fontana felállt, és az asztal fölé tornyosult.

– Megmondom, mit csináljanak az írásbeli értesítésükkel! – mennydörögte. – Elmúltak azok az idők, amikor a magukfajták lényegében azt műveltek, amit akartak, és éltek is ezzel a lehetőséggel, mert hozni kellett a statisztikát, bassza meg! Legközelebb én is az ügyvédem társaságában jelenek meg, és hogy ő nem Cyrus Lowell szintjén áll, arra mérget vehetnek!

– Oké – csitította Ryordan, és az ajtó felé tuszkolta. – Dugulj már el!

– Ez a legjobb tanács, amit a spanodnak adhatsz! – bömbölte utánuk Bob Franklin.

* * *